Габор Васари
Монпти

Превод от унгарски: Борис Табаков, 1944

chitanka.info

Глава I

Хотел Ривиера се намира на улица Сен-Жак.

Сен-Жак е жалка улица. Ривиера е прост хотел. Трябва да го кажем в името на истината. На улица Сен-Жак има къщи чудновати по форма. Някоя от тях изкривена, сякаш се е канила да кихне и тъкмо в този миг е била сполетяна от апоплексия; друга пък прегърбена, като стар просяк, облегнат върху патерици, да не грохне на земята.

Тази част от Сен-Жак е пълна с бакалници, ресторанти, прификс и евтини кухни, а тесните тротоари са буквално постлани със захвърлени листа от маруля, бананови кожи, развалени плодове и вестници. Мръсно е и мирише също като в арабска улица. Човек просто не може да си представи, че веселият булевард Сен-Мишел се намира само на няколко крачки от тука, и че малко по-нататък, на един хвърлей разстояние се намира Пантеонът, където великите хора, въздигнати до безсмъртие, спят вечния си сън.

Вратата на хотел Ривиера се отваря към дълъг тъмен коридор без прозорци, който напомня на катакомба. В дъното на коридора една прогнила дървена стълба води към горните етажи и към канцеларията на хотела. От мръсния прозорец на канцеларията всеки посетител е подложен на изпитателно оглеждане. Изпитателното оглеждане на „Муши-очи“.

Съдържателят на хотела е мръсен и плешив, седи в опушената си и слабо осветена канцелария, и с изпъкналите си очи има вид на грамадна муха. Смешна гледка е този „Муши-очи“.

Четири етажа има в хотел Ривиера, и всеки си има своя особена, отличителна миризма. Аз мисля, че ще направим по-добре да опишем тези миризми, вместо да се опитаме да обрисуваме обитателите. Много малко смисъл би имало да обрисуваме обитателите: първо, те нямат нищо характерно, и второ, ще ги срещаме много рядко, докато миризмите на разните етажи са постоянни и са по-характерни за хотел Ривиера.

Първият етаж мирише на сирене. Източник на това ухание е вдовицата на един починал сиренар, сега облечена в пълен траур. Вторият етаж мирише на риба. Това е много чудно, защото няма никакви рибари да живеят в хотела, а най-близкият морски бряг се намира на три часа път с влака. Третият етаж мирише главно на мишки. Източник на тази миша миризма е една стара баба, на осемдесет и две години; тя се прояви като удивително способна жена, защото измести почти напълно дотогавашната миризма на кисело зеле още на втория ден след преместването си тука. Тази осемдесет годишна старица излиза рядко, но когато се случи да излезе, достатъчно е само да подушим малко из въздуха, за да разберем в каква посока е тръгнала. Също като големите океански параходи в тиха вода, пътят на старата жена се придружава от вълни на миризма, тъй да се каже, които даже се виждат за няколко секунди. Четвъртият етаж се отличава със своята смесица от миризми, коктейл от миризми. Има дни, когато вони на изгорен тебешир със слаб примес на пръст; през други дни се долавят по-скоро изпарения от мокри дрехи, размесени с малко терпентин и следи от тигър. За нещастие аз живея на четвъртия етаж в една голяма клетка за птички, наречена стая.

Ако от прага на хотел Ривиера би могло още да се говори за относителна елегантност — пък не може — тогава, докато стигнеш до четвъртия етаж, не би останала ни най-малка следа от елегантност. Хубостта на различните етажи изчезва постепенно, колкото по-нагоре се изкачваш и след четвъртия етаж човек просто не може да си представи петия етаж.

Моята стая е пет крачки дълга и три широка и мебелирана с най-необходимите и разнебитени мебели. Между другите неща имам и една хубава камина. Камината е нещо много елегантно; когато пиша писма, често я споменавам: „Пиша ти това писмо седнал пред моята камина…“

Кърваво — червени рози са цъфтели едно време по лъскавата хартия, с която са облепени стените, но милостивата ръка на мръсотията отдавна е заличила ярко-шарените им цветове. На места книгата по стените е накъсана и виси на дълги ивици. Над самия прозорец две широки ивици се допират една в друга и образуват един вид балдахин, който шумоли при най-малкото подухване на вятъра отвън.

Когато с времето се наситиш да гледаш стаята, можеш да гледаш през прозореца към един двор. Там зацапани млади дръвчета се издигат нагоре към небето. Те са скачени с дебели въжета, на които вечно съхне пране. Жената на Муши-очи — тази жена храбро понася липсата на каквато и да е хубост — окача там да съхнат праните от нея чаршафи и пешкири на хотела. С тези бели петна дворът прилича на някаква морга с покрити трупове.

В дъното на двора се издига малко здание с две стаи. И то принадлежи на хотела. В една от стаите живее един негър. Всяка вечер, щом се завърне от работа, той се залавя да пее ужасни африкански песни, като си акомпанира с едно банджо, а от време на време, без никаква причина изобщо, издава болезнени пъшкания, сякаш някой го е ритнал. Втората стая е заета от някакъв държавен служител, който винаги отива на работа с куртка и плюе на отиване и връщане — човекът е в някакъв съд.

Оттатък нашия двор се вижда у съседите. В средата на двора насреща има дърводелска работилница. В ляво виждам един ъгъл от градината на някакъв девически пансион, а в дясно — комините на съседната къща. Два прозореца на тази къща гледат към мене. От единия от прозорците виси клетка с мръсносиво канарче. От време на време тази птичка току надава пискливо, отчаяно цвъртене. То звучи също като свирката на далечен влак, влак, който няма никога да пристигне.

На прозореца при птичката от време на време се появява една беззъба баба; тя вечно дъвче нещо и цялото й лице се движи като на крава, която преживя. От другия прозорец някаква костелива жена изтърсва маруля всяка сутрин, а следобед един плешив мъж по риза се навежда навън с изгаснал край от цигара на уста и оглежда небето. Трябва да са женени, защото не си проговорват почти нито дума. Жената изтърсва маруля само сутринта, мъжът оглежда небето само след обед.

В пансиона живеят млади момичета. Рядко ги виждам, само когато се появят тъкмо в оня ъгъл от градината, който се вижда от моя прозорец. Но даже и тогава виждам само ярките петна на роклите им през листата. Обаче тогава чувам ясно веселия им смях и високо изговаряните думи.

Училищният звънец бие на редовни промеждутъци. Бие за уроци, за междучасия и за хранене. Различните му начини да звъни ми напомнят за три неща: за самотност, за миналото и за храна. Без съмнение, последното напомняне е най-неприятно от трите и в същото време най-ненужно. След междучасието момичетата влизат в клас и дворът утихва внезапно като гроб.

От време на време звънът на камбаната от църквата Сен-Жак-дю-хо-па долита до мене тука горе, над шума на трескавия живот навън, да ме утеши докато лежа заровен между комините.

Следобед старата жена с канарчето седи на прозореца и шие нещо. В рамката на прозореца виждам само ръката й през редовни промеждутъци, както се издига и спуща. Ръката й е като махало на часовник, който върви безспирно и предупреждава, че времето отлита безвъзвратно.

След десет часа вечерта пътната врата се затваря. Който иска да влезе, звъни; който иска да излезе, вика на вратаря: „Въжето, моля!“

Въжето виси до самото легло на вратаря; достатъчно му е само да протегне ръка. Но не последва звънене. Вечер, когато чувам това „Въжето, моля!“, аз, чужденец сред тази тъжна обстановка, струва ми се, като че някой иска въжето да се обеси.

Тъй минават дните с монотонно еднообразие. В съседния двор има седмичен лов на плъхове; тука ние плащаме месечния си наем. Тези са единствените събития.

Ако се облегна навън от прозореца си, виждам тъкмо под мене един чифт дантелени гащи, прострени да съхнат пред прозореца на втория етаж. Колчем пъти грее слънце, един чифт дамски гащи се виждат прострени да съхнат на този прозорец.

Такъв е животът.

Един къс небе довършва картината. Един откъслек мръсносиво, тъжно небе лежи върху покривите и комините с романтична безнадеждност.

Сега искам да кажа нещо за лова на плъхове у нашите съседи отдясно. Виждам и част от техния двор. Там, всяка събота следобед — понеже тогава никой не работи, та имат време да огледат из къщи — подгонват някой плъх сред шумни провиквания. Старата баба с клетката се появява на своя прозорец още при първия вик, очите й почват да се въртят бързо от една страна на друга, с посърналите си ръце нервно следва пътя на подплашения плъх. Но не спира да дъвче, въпреки всичко това, само движи малко по-бавно беззъбата си уста. Двойката с марулята се появяват на прозореца едновременно. Мъжът, чудно нещо, заговорва и казва на благоверната си съпруга:

— Трябва да го убият с един удар.

Когато почнат да налагат простряното тяло на плъха, съпругът, с блага усмивка на уста, слага ръце около мършавата жена; тъй остават доста време, даже и след като събитието се е свършило. За тях е достатъчно да убият някой плъх наблизо, за да се намерят един друг.

След известно време съпругът отдръпва ръка от рамото на жена си и сред вълнението на особеното положение казва само:

— О, гълъбче, утре ще имаме хубаво време, — или даже: — О, гълъбче, утре ще вали, — и се оттегля безнадеждно в дъното на стаята.

Жената, която съвсем няма вид на „гълъбче“, остава още известно време на прозореца, загледана в комините отсреща, втренчено, с неподражаема тъга и безкрайно предизвикателно равнодушие. Като подгонят плъха, даже Муши-очи се появява на двора и прави шумни забележки:

— У нас няма плъхове! В един порядъчен хотел не съществуват плъхове.

Това е предназначено за наемателите, застанали по прозорците; те не отвръщат нито дума, макар и да знаят много добре, че Муши-очи лъже безобразно. Те не знаят само какво ще стане на първо число от месеца и затова мълчат благоразумно. Може да се добави: И Муши-очи знае, че лъже, той иска само да покаже силата си, после се връща в плесенясалата си канцелария и там продължава да пести пари.

Убитият плъх лежи на двора два дни. След два дни една мръсна котка заскитва нататък, близва го и го отминава с досада. По-късно една пълна жена взима тази котка на полата си, помилва я, целува я, после излиза спокойно да пазари и пипа всичко. Бакалката даже я насърчава:

— Само пипнете това сирене, драга. Хубаво е, мазно е!

След няколко дни някой си поиграва футбол с плъха и го запратва в някой от съседните дворове. Просто да си намери развлечение. По този начин човек поне не вижда по-нататъшния развой на тази работа — но аз искам да я опиша, все пак.

Съседите забелязват плъха и се развикват: „Ама че проклятие!“ и захвърлят плъха в друг двор. И тъй би продължавало до безкрай, ако не настъпваше разложението. Но разложението настъпва и казва: „Шът!“ Останалото е работа на мухите, на коварните мухи, които след тази си гнусна работа отиват направо да кацат по овощия, хляб, месо. Тези хранителни припаси, изложени на улицата пред дюкяните, са покрити само с един милостив слой прах и нищо друго. А че ние не загиваме от различни болести, въпреки всичко това, — това пък е чудото на Париж.

В делнични дни в хотел Ривиера е доста тихо; в него живеят работници и дребни чиновници, които не стоят вкъщи през деня. Сутрин ме събужда дрънченето на будилници от близо и далеко. После се чуват шумни прозявки, не прозявки на изродени хора, а здрави и естествени, чуват се даже и челюстите им как пращят.

Чувам другите да заминават във всекидневния живот, докато още лежа в леглото. Аз спя много, защото стоя много вкъщи. Водя съществуването си в хотел Ривиера, като че седя в чакалнята на някой зъболекар, или като че съм загубен пътешественик, който е изгубил вече всякаква надежда да се измъкне някога от гората — само седи на земята и чака, без самият той да знае за какво чака и се преструва, че размишлява, за да се успокоява. Навремени даже и си подсвирква с уста.

Няколко минути след като будилниците са издрънкали, стълбите скърцат под тежестта на стъпки. Междувременно хората са се измили, облекли и даже закусили.

До дванадесет и половина в хотела е съвършено тихо, само някоя и друга врата се затваря през кратки промеждутъци и за няколко минути се чува някой да шета из стаите. Камериерката го почиства. Камериерката почиства тридесет стаи за два часа. Можете да си представите камериерката, докато почиства и стаите подир това! В дванадесет и половина стълбите стават малко по-оживени. Които от наемателите работят наблизо, идват у дома да се нахранят. Обядът на такива хора, които живеят и работят сами, обикновено се състои от нещо студено или нещо такова, че да може да се приготви набързо. Всички пестят и на всяко хранене се гледа като на неизбежно зло, което трябва да мине колкото се може по-набързо. Обитателите на тази къща са престанали да очакват от живота нещо особено.

Надвечер дейността по стълбите се засилва; сега всеки се връща у дома и прекарва с вечна еднаквост вечерните си свободни часове от делничния ден. Съседът ми отляво е плешив, кожата му се зачервява като рак при всяко бръснене, от ушите му стърчат къси мустачки; от време на време той се покашлюва да си прочисти гърлото и си секне носа шумно. По някой път го чувам да драска кибрит или столът му скърца. Щом удари десет часа, редовно си ляга. Тракането на двете му обувки по пода показва, че сега се съблича; леглото го приема със скърцане в знак на протест.

В събота вечер хотелът представлява съвършено друга картина. От събота следобед до понеделник сутринта всички са свободни. Елегантни стройни жени идват в хотел Ривиера на гости при любовниците си. Бързи женски крака тичат нагоре по стълбите и с високите си токове бият нетърпеливо так-так-так по старите дървени стъпала. Врати се затварят. „Ето ме, миличък!“ казват начервени женски устни и стените отекват от целувки.

В стаята на съседа ми отляво една жена с прелестен глас чурулика през целия следобед в събота, а по някой път и в неделя. Между това време излизат да се нахранят, вечерят, може би отиват и на кино, но най-тревожни неща стават у дома и аз съм принуден да седя тука и да слушам.

Например, дамата с прелестния глас казва:

— Ела тука, ах ти, нетърпим плешивко такъв, и веднага да кажеш нещо хубаво на хубавото си котенце!

У съседа ми отдясно гледат на живота малко по-сериозно:

— Изневерявала ли си ми?

— Магаре с магаре, не съм, кълна ти се в майка си… горката мама!

Долу някой гугука непрестанно:

— Гълъбче… гълъбче… гълъбче… гълъбче…

— Ах, какво не бих направила за тебе, мечка такава! — идва отговорът.

Би трябвало да заблъскам по стените на всички страни и да се развикам: „Господа и дами, моля ви се, имайте малко милост. Аз съм нещастен, самотен млад човек. Ако трябва да вършите такива неща, поне недейте ме измъчва с подробностите!“

Положително е, че и те се чуват един друг, но това не ги тревожи, както изглежда. Спомням си, в някоя от стаите една жена забеляза веднъж:

— Миличък, много са тънки тези стени!

Отговори й един гърлен мъжки глас:

— Пет пари не давам!

Накъсо казано, живея в хотел Ривиера. Аз съм представителен, благовъзпитан джентълмен; един от прадедите ми беше голяма клечка в двора на крал Матиас.

За нещастие, в момента нямам полза от това.

Стават близо шест месеца вече, откакто дойдох в Париж за един едномесечен курс през ваканцията. За да продължа стоенето си тука единствената причина е, че нямам пари да се върна. Обиколката ми не може да се завърши. Това се случва по някой път.

Не мога да очаквам подкрепа от дома, след като писах такива писма за душевното спокойствие на родителите ми. Не ми остава нищо друго, освен да продължа този необикновено труден ваканционен курс; един ден милостта на провидението все ще му сложи край. Ако поискам пари от дома, непременно ще ми изпратят. Но щом ми мине тази мисъл през ума, винаги си спомням за баба си, която каза веднъж:

— Ще видите, че това момче никога няма да спечели през живота си даже и за чиста водица!

Като си спомням за баба си, не мога да искам пари от дома. Без съмнение, баба ми ще живее най-много десет години още. Не знам дали има смисъл да чакам толкова години. Все пак, най-сетне аз съм човек с характер. Във всеки случай, надявам се на бога, че този ваканционен дух ще свърши в болницата, а не на гробищата.

Живея сам и си нямам никого да ми помогне. Наистина, имах си един приятел в Париж, на когото дадох триста франка на заем в началото на курса, но с тази си безразсъдна постъпка успях най-сетне да се отърва от него.

От елегантния хотел, където отседнах в първия си изблик на ентусиазъм, скоро изпаднах в хотел Ривиера, след като постъпих също като пътешественик с балон над открито море — изхвърлих от коша си (или по-право казано от куфара си) всички движими вещи, тоест вещи, които можеха да се продадат, за да спася живота си.

Първото ми впечатление от улица Сен-Жак беше толкова ужасно, че изтичах без шапка до библиотеката „Света Геновева“ да прегледам кой е бил този Свети Жак. Този злополучен господин бил епископ на Низибис и умрял на осемдесет години. След смъртта му обаче французите го обезщетили за това: нарекли на неговото име улицата Сен-Жак.

В хотел Ривиера животът е отегчителен, особено когато човек няма ни пари, ни цел, а само чака за нещо, без да знае дали то ще излезе добро или лошо.

В единадесет часа преди обяд ставам, защото става толкова скучен сънят, или по-право казано онова объркано полубудно състояние в утринните часове, в което звънецът на девическия пансион превръща, която и да е действителност. По обед излизам на малка разходка из близката Люксембургска градина и оставам там до два; в това време камериерката почиства стаята ми, а Муши-очи си взима бележка със задоволство, че се храня навън.

В два часа се връщам вкъщи. По пътя си купувам един литър мляко, половин метър парижки хляб и малко нормандско сирене. Скривам всичко това под палтото си и го вмъквам скритом в стаята си. Според хотелския правилник готвенето в стаите е забранено, макар че всички го вършат — тайно и крадешком, като внимават и за най-малкия шум. Понякога коварният Муши-очи идва и почуква на вратата, без никаква причина, с цел да предприеме проверка.

Аз имам примус и на него си приготвям един литър какао. Половината изпивам на обяд, а половината вдигам за вечерта. След като сваря какаото, никога не измивам тенджерата; на този мой навик дължа обстоятелството, че с течение на времето се образува един пласт излишно какао, който аз мога да остържа тогава, да го смеля и сваря отново.

След като нормандското сирене е излязло на света, човек не може да гледа на нормандците с истинска обич. Френските чревоугодници познават триста вида сирене, най-евтиното от тях е нормандското. То е тристотното. Смятам, че аз единствен го ям в този край. И бакалинът забелязва това (за нещастие човек не може да купи такова нещо, без да привлече хорското внимание) и веднъж ме запита дали по лекарско предписание ям това нетърпимо сирене.

Тъй като разправям за разходите си, трябва да сложа в сметката и един пакет мерилендски тютюн, цигарени книжки и кибрит. Изисква се известна практика, за да свиеш цигара от този тютюн, подобен на дървени стърготини, защото лесно пробива дупки в книжката, докато го загъваш. Когато всмукнеш от мерилендската цигара, струва ти се, сякаш стържеш гърлото си със стъклена хартия.

От месеци насам живея върху математическа основа, като изчислявам най-евтиното количество калории. По този начин храненето не е вече удоволствие, а труд, нещо повече — дълг.

Следобед се разхождам по булевард Сен Мишел и наблюдавам стройните жени, които олюляват дискретно бедрата си с пълното съзнание за своето превъзходство, опъват силно мантото си с една ръка, тъй че може да се види всичко каквото има за виждане, а другата размахват сякаш гребат с гребло. Тъй отлитат като пленителни видения, без да мислят и без да виждат, сред блъсканицата на гъстата тълпа. Единствени те знаят с безпогрешна сигурност защо живеем ние мъжете на този свят и каква е съдбата ни на земята.

Някоя вечер отивам в „Кафе дю дом“. На терасата малки маси са наредени нагъсто една до друга, а между тях са натъпкани най-разновидни създания, деветдесет на сто от тях от чужбина. Има индийки, загърнати в копринени дрехи; с черната си като смола коса изглеждат като току-що изкъпани и огладени цигански девойки. Дребни японки вечно седят тъжни, сами и мълчаливи, с чаша американски грог, тъжните им лица обърнати към изток. Има и негърки, те винаги разкриват лъскавите си зъби и упорито отбягват събратята си по раса. И испанки със сладострастно тяло и малко, тясно лице и навлажнени очи, над които гъстите им вежди се извиват високо като свод, сякаш постоянно се учудват за нещо: „Ah, señorita… Por que? Te dice que no… Bueno!“ И италианки с чувствена усмивка върху начервените си устни: „O, mio caro…“ Скандинавките са рафинирани жени — вампири в дребно буржоазно издание и с невинна усмивка поклащат краката си над бездната на пълната поквара.

Има и африканки, неудържимо весели; те прекосяват океана сами, събират парижки любовни спомени да ги прибавят към сбирките си от стари железопътни билети, менюта от ресторанти и театрални програми. „Ало, момче! Чудесно! Ще отидем ли утре във Версай? Какво можем да намерим там за пиене?“

Само френските кокотки седят тихо и дискретно, близо до входа; погледът им избухва в пламъци само когато някой ги погледне.

Синкав тютюнев дим надвисва над терасата като облак, развяван от вятъра.

Момчето — продавач на бонбони и фъстъци — обикновено е унгарче — издига таблата си нависоко и си пробива смело и дръзко път като изследовател на джунгли през гъсталака от столове и крака: „Cacahuetes… Cacahuetes!“ Човек изпитва известна утеха, като се уверява, че парите още съществуват и че някои хора умеят да ги харчат с елегантна нехайност.

През специални вечери седя тука, пия кафе със сметана и се взирам с копнеж в омайните очи на хубавите жени. Опитвам се да се вмъкна в живота им. За нещастие хубавите жени стават и си отиват; даже си заминават с автомобил. Дискретно преданият комисионер тръшва вратичката на автомобила подир тях. Колата потегля, засилва се полека, правилно и се плъзва безшумна надолу по весело осветения булевард Монпарнас, а аз си тръгвам към къщи, към хотел Ривиера, да съществувам.

На връщане правя малко отклонение по улица Вавен и улица Бреда и тръгвам покрай тъмната и утихнала Люксембургска градина, само и само да се насладя малко по-дълго време на този елегантен квартал. Откъм парка уханията на дърветата долитат до мене и ме придружават покрай дебелата желязна ограда, по чиято каменна основа една безстопанствена котка си прави безшумно нощната обиколка и току се сепва внезапно от някакви невидими неща. При улица Фльорю широка алея пресича градината. От другата страна се виждат ярките лампи — глобуси на улица Суфло; там, сред тъмните храсти и тъмните клонаци, те създават някаква митична атмосфера, като че ярките точки от светлина са звезди, паднали на земята и като че феите на скулптора Бари се движат по своите тайнствени пътеки сред тишината на парка.

Елегантните дворци в Люксембургския квартал са потънали в сън, със затворени прозорци, само рядко стъпките на някой закъснял пешеходец смущават тишината.

Пред мене млада девойка крачи бързо, а по едно време се стресва и се обръща плахо. Малките й гърдички танцуват неуморно от усиленото й бързане. Човек може да си представи майка й у дома, седнала на леглото, с поглед, втренчен като хипнотизиран в часовника и с разтуптяно от загриженост сърце.

Полицаи с велосипеди се плъзгат безшумно по асфалта, който отразява светлината на лампата — глобус, а малките палта на гърба им изглеждат като че внезапно са израснали от тях.

Часовникът на кулата Сен-Сюлпис удря полунощ. От малките кафенета светлината продължава да пада върху запустелите улици, те изглеждат като умиращи светулки. Над един дюкян има лампа във вид на пура: „Тютюн. Бира Доменил. Тук се правят справки по алманаха Ботен“.

В този час улица Сен-Жак е съвършено замряла. Една-две лампи, надалеч една от друга, напразно се опитват да прогонят тъмнината. Плъхове, изплашени от шума на стъпките ми, прекосяват улицата тичешком.

Веднъж видях два грамадни плъха да се бият. Подскачаха високо във въздуха и се нахвърляха бясно един върху друг. Водеше се страшна безшумна борба, не ограничена на едно място; по някой път арената се отместваше с десет-двадесет метра настрани.

Колчем пъти се връщам вкъщи толкова късно, все срещам един стар плъх и по стълбите на хотел Ривиера; обикновено той се промъква между краката ми. По някой път обаче плъхът се спира и ме наблюдава. Тогава ми се струва, че си прави сметката дали да ме ухапе или не. Изглежда, че не си струва труда.

Черните плъхове ми напомнят внезапно за моите ризи. Когато нямам пари за перачка, обикновено тогава ми идва на ума, че трябва да дам дрехите си за пране. Нещастията рядко идват по едно; обикновено по същото време оставам без всякаква храна, даже и без цигари. А за да си набавя цигари трябва да се изразходва толкова много сила, че не остава нищо за ризите.

По този начин се появява на света относителната риза. Относителната риза се създава като вземеш обикновена риза, облечеш я и я носиш два дни без угризения на съвестта. После я носиш още два дни с угризения на съвестта. Тогава я събличаш и не приказваш повече за нея. Вземаш втора риза. Носиш я по същия начин. Най-сетне вземаш всички ризи, всички са минали по този път, и тогава идва относителността. Тогава преглеждаш коя от всички ризи е най-чиста и спокойно я обличаш пак. Тъй ризите една подир друга се изреждат отново, според описаната метода. Като се има пред вид фактът, че още при първото им носене чистият бял цвят е бил вече премахнат, съвестта ти става все по-малко и по-малко чувствителна; като няма сигурна опорна точка, всяко безпокойство изгубва своя смисъл. По такъв начин и теорията за относителността си има своята добра страна. След това няма вече спиране, разбира се; тъй като белият цвят напълно изчезва след известно време в съгласие със законите на физиката, той вече престава да съществува като проблем. Амин!

Неудобството на тази система е там, че не можеш вече да ги изчистиш напълно; най-много можеш да поприкриеш цвета им с малко пудра. Идва ти да ги заровиш всички някъде навън от укрепленията през някоя тъмна нощ, когато месечината скрива подпухналото си жълто лице зад подвижните дрипи от облаци.

Часовникът на някоя кула удря полунощ, аз потрепервам излеко от студ и притеглям палтото си по-плътно. Следвай ме отблизо, Архибалде! Проклятието на небето да бъде с нас!

Глава II

Днес примусът ми изпусна последното си издихание и издъхна с последно пламъче, млякото бе призовано при своя творец, какаото потъна вдън земи, тютюнът изчезна в райските селения, даже и хлябът бе призован пред Страшния съд. Захарта избърза още вчера към тази неумолима съдба. Аз съм все едно разорен.

Без съмнение, в своята доброта Господ би ми помогнал, стига да му дойде на ума. Той не обича чудесата. Даже и аз сигурно бих се изплашил, ако той се опита да направи някакво чудо с мене. Ех, ех, такъв е човекът.

Отивам в Люксембургската градина да си почина и да размисля. Из дългите алеи есенният вятър препуска и се опитва да откъсне от дърветата ръждивокафявите и жълто-зелени листа. „Ву-у-у-у!“ казва есенният вятър, а гласът му е пропит с жалбата на омагьосани стари жени, които не са имали време да си възвърнат младостта с допълнителни молитви. „Ву-у-у-у!“ казва есенният вятър и разбърква сухите листа… бързо, както готвачът бърка полузагорялата супа.

Всъщност, жалко е да се пише всичко това, защото в този момент, по светло, няма такъв есенен вятър в пълната си сила. Има само слаб, много слаб есенен ветрец, невинен и безвреден, а подир ветреца по алеята се движи една стара мома с черна копринена панделка около врата си, току въздиша и несръчно държи ръчната си чанта пред себе си, като че е прокажена. Защо ли тъй намекват старите жени, че вратът им се загрозява като си вържат черна копринена панделка? Такива жени са смешни божии създания… също както старите мъже, които носят бяла вратовръзка.

Още по-ужасно е, когато черната копринена панделка на някоя от тези стари жени е с петна от пудра. Например такива петна от пудра има и тази чорлава стара жена, която се приближава сега по алеята. Но ние няма да оглеждаме твърде отблизо тази стара мома. Тя няма никакво значение, а просто подхожда на обстановката.

Накъсо казано, седя тука в Люксембургската градина, на една пейка, през този хубав есенен следобед. Няма нужда да се плаща за пейката, на която аз седя. За столовете трябва да се плаща. Столовете са поставени примамливо на най-хубавите места, под сенчести дървета или пред голи статуи. Човек отива, без да му минава нищо през ума, сяда на някой стол и ето че идва някаква стара жена, облечена в черно и с черна шапка и казва: „Двадесет и пет сантима“. Страшно неприятна работа.

На безплатната пейка, където аз седя, има и една стара жена и един стар мъж. Жената плете и чете в същото време. Старият мъж не върши нищо, само седи тъжно, с клюмнала глава. Той носи лилава вратовръзка, измъкната изпод разкривената му яка. Има вид на избягал от бесилка, с въжето около врата си, и като че тъкмо сега изпитва ужас от преживяното.

И аз ще изглеждам зле след петдесет години. Ще се превърна в грохнал старец също като него. С мръсно палто, с набръчкани ръце с петна; и аз ще гледам есента също тъй тъжно като него. Само че ще ме боли повече. В този момент той прекарва върха на езика си по изкуствените си зъби и упражнява контрол върху организма си.

Иззад дърветата внезапно се появява едно стройно младо момиче. Идва по алеята. Вятърът развява полата й около хубавите й бедра; русата й коса наднича изпод малкото й шапче. Тя идва, идва с всичката си свежа младост, поглежда с леко учудване към нас, седналите на безплатно място, после и тя сяда на пейката. Ухание на много нежен парфюм се размесва с миризмата на влажните листа. Очите й са чудно хубави. Лицето й не е правилно, но е безкрайно миловидно. Тя навежда глава назад и се заглежда към небето с нежна тъга.

Старецът става и си тръгва. Сбогом, дядо!

Старата жена прекъсва четенето и се обръща към младото момиче:

— Чета един много интересен роман, госпожице. Искате ли да го видите? — тя подава един евтин роман. — Такова нещо се случва в истинския живот. Нещо преживяно. Взето направо от живота.

— Наистина? — казва младото момиче, усмихва се вежливо и посяга към книгата с леко отвращение.

— Самият живот е! — потвърждава старата дама. Но думите й са предназначени и за мене. Тя очаква от мене да взема участие в разговора, както французин би направил в моето положение. Например тъй: „Имате право, мадам. Аз не знам книгата, вярно е, но вие сте я чели, това ми стига. Романът е като живота, мадам, тоест, животът е като роман, като роман, който трябва да бъде продължен. Вие трябва да сте интелигентна жена, щом сте го забелязали! Поздравявам ви.“

Или може би: „Възхитен съм, мадам!“

Старата жена продължава да говори по въпроса. Обикновено не четяла романи, но щом видяла тази книга върху свободната пейка, веднага си казала: „Чакай, това нещо ми се вижда интересно“.

Младото момиче, което до това време е хвърлило бегъл поглед тук-таме из книгата, свива устни и я връща.

— Интересна е, нали? — подсказва старата дама.

— Много! — отвръща младата госпожица, става, оправя роклята си и си тръгва.

Тръгва си, аз никога няма да я видя вече.

Копринени чорапи покриват стройните й крака, полата й се развява и шумоли около коленете й. Тя си отива и дискретно кърши тънката си снага в такт със стъпките си.

Трябваше да тръгна подир нея, трябваше да я помоля да не си отива. Аз съм толкова нещастен и без това.

„Госпожице, оставете тези предразсъдъци“, трябваше да й кажа. „До сто години време и двамата ще бъдем само кости и детелина ще расте върху гробовете ни. Аз съм чужденец и живея сам в Париж… Недейте си отива още! Кажете ми нещо съвсем просто… Вие още можете да бъдете добра. Кажете просто: «Времето е хубаво.» То ще ми бъде напълно достатъчно, за да подхвана. Не мога вече да понасям самотата. До там съм стигнал, че почнах да поздравявам на глас непознати стари хора: «Добър ден, господине»… от страх да не онемея. Човек може да поздравява старите хора безнаказано, те не помнят даже и какво са яли на обяд, ако наистина си спомнят изобщо, че са яли. Аз се боря против угнетителното чувство, че съм изоставен. Например, отивам в някой голям магазин и върху безплатната хартия написвам писмо до самия себе си, разпитвам с ободрителна загриженост за собственото си здраве и щастие. Когато не мога вече да търпя мълчанието, говоря на глас на самия себе си в моята стая, но само преди обяд, когато хотелът е празен…“

Трябваше да тръгна подир тази млада девойка и да се запозная с нея.

Тази златна стара жена тука на пейката даже ми помогна, като заприказва преди малко ту на мене, ту на девойката. Само трябваше да взема участие в разговора. Мила стара женичке, какво да се прави, аз съм идиот, напразно ми помогнахте. Но даже и сега не е късно. Трябваше веднага да тръгна подир нея, да я заговоря.

Тръгвай!

Ще й кажа: „Госпожице, какво ще кажете за това хубаво време? И какво ще кажете на тази съвсем изкуфяла стара баба?“

После ще я уловя просто за ръката й, ръка за ръка, ще се разходим по алеята сред омайното шумолене на листата (шш… шш…), ще слушаме туптенето на сърцата си (туп-туп) и ще се взираме един друг в очите си. „Ах, сладкото ми гълъбче!“

След това тя ще дойде горе в стаята ми, ще захвърли шапката си върху леглото и ще каже: „Доста нечиста ти е стаята, драги. Ела сега да ме целунеш!“

„Ах, госпожице“, ще й отговоря аз, „ти си най-умната жена, която съм срещал в живота си. Само да знаеха жените колко е ужасно да ни карат да чакаме, докато в това време те претеглят добродетелите си, като си мислят, че колкото по-дълго време ни измъчват, толкова са по-добродетелни! Те забравят, госпожице, че който е изял много ордьоври, не е вече придирчив на печеното.“

Ще й заговоря. Какво може да стане? Най-много тя ще ме остави без отговор.

Ето я, оттатък. Тръгвам подир нея.

Сега му е времето.

Пред един водоскок е безполезно. Нека да почакаме, докато тя навлезе под дърветата… не мога да го направя тука, много е лоша светлината. Сега тя се изкачва на терасата и се спира горе. Мога да й заприказвам сега, но не мога вече да си послужа със старата жена като претекст. То стана преди четвърт час. Трябва да подхванем по някакъв друг начин. Например, тъй: „Госпожице, ако не обичате романи, аз смятам…“

И това не струва. И, за всеки случай трябва да добавя, не ми идва на ума нищо свястно да й кажа. Да й заговоря ли за Декарт, може би, или за Бергсон?

Струва ми се, че съм страхлив.

Мога да се запозная с тая девойка само ако тя падне случайно, може би, пък аз да се затичам да й помогна. Навярно ще мога да я изправя. След това ще има изобилие от предмети за разговор. Тя ще ме откъсне от материалната страна на живота. Истинското нещастие е абсолютно невъзможно, ако човек е заедно с жена. Вечер ще може да излизаме на разходка покрай Сена. Тя ще ме милува, а аз ще й покажа Голямата мечка.

— Кои са любимите ти цветя?

— Лилиите. Ами твоите?

— Червените карамфили.

Ах, колко щастливи дни биха били! Жената е надежда, поезия и блянове. Мили Боже, дай ми тази жена, макар че съм тъй зле и нямам нищо да ям.

Излизаме от градината. На булевард Сен-Мишел тя се спира за миг и се обръща назад. Сега тя ме забелязва. Сега и тя чувства, че съдбата ни е определила един за друг.

Тя прекосява булеварда, спира се внезапно, поколебава се за кратко, после влиза в едно малко кафене и напълно забравя, че съдбата ме е избрала за нея. Тя просто влиза и се оглежда за нещо друго.

— Миличка, нямаш представа, че с влизането си в кафенето ти излезе от моя живот. Но, в края на краищата, благодаря ти даже и за това. Ти ми възвърна душевното спокойствие, сега съм поне убеден, че не си била предопределена за мене. Да, тъй е решително по-добре, утре аз ще те забравя.

Глава III

Работата прави живота сладък. Не ще и дума, аз не мога да си представя един механик, например, да каже на жена си в края на седмицата: „Ето, момиче, сега съм пак по-сладък с една седмица, и даже ми платиха за това. Как ти се вижда тази работа?“ Механикът казва нещо съвсем друго, когато хвърля върху масата седмичната си заплата.

Работа! Има нещо възбудително ново, нещо извратено в тази идея. Много добре, ще работя. Какъв ли вид работа да си потърся? Не съм подготвен за никаква. Нека да отбележа между другото, че това е отчасти предимство — ръцете ми не са вързани и мога да се впусна свободно, в каквато посока искам.

Повечето от унгарците в Париж изкарват препитанието си като работят нещо, за което по-рано не са имали ни най-малко понятие. Храбро потърсват работа навсякъде.

— Разбирате ли от тази работа?

— Що за въпрос!

Те получават позволение за работа, облепено с гербови марки, и са готови за почти всички странични занимания. Пет пъти ги изхвърлят, на шестия път вече придобиват известна представа за работата, на десетия път вече са експерти.

Масата ми се клати, затова имам навик да поставям една медна монета от пет су под един от краката й, за да стои здраво. Сега изваждам тези двадесет и пет сантима и си купувам „Журнал“.

В него има маса обявления. Те гласят както следва: „Търси се момче за разсилен.“ „Служител за опаковане.“ „Мъж да язди велосипед с три колела.“ „Баща пастрок.“ „Момче прислужник при асансьора.“ „Театрален директор с капитал.“ „Подвързвач.“ „Шосеен пикьор.“ „Разносвач на писма.“ С едно обявление се търси даже и опитен водолаз — справка еди-къде си. До тука най-обещаващото обявление.

Следното обявление ме накарва да подскоча:

„Настойчиво поканваме всички, които искат да забогатеят бързо, да се отнесат до нас в свой собствен интерес. Улица «Чучулига» №1.

Пътят към щастието О. О.“

Понякога щастието се усмихва даже и на най-нещастните хора. Тогава, разбира се, човек трябва да действа, а не да губи твърде много време да мисли. „Както си постелеш, тъй и ще легнеш“, казва поговорката.

* * *

Улица „Чучулига“ се намира извън укрепленията и се състои само от две къщи. По-ужасна от двете е номер едно. Над входа на подземния етаж виси накриво една табела: „Пътят към щастието“.

Тъкмо се залавям да отворя вратата към щастието, когато някакъв женски глас се провиква от един прозорец:

— Какво има, докарахте ли въглищата?

— Не, търся „Пътят към щастието О. О.“

— Това е десетият мухльо днес — обажда се един дебел мъжки глас отнякъде.

И тъй, влизам в подземния етаж, но най-напред привеждам мислите си в ред. В подземния етаж е тъмно като в рог, врата никъде. След като се лутам около четвърт час — искам само да разбера къде съм попаднал — един мъж изскочи отнякъде и ме отвежда в една стая.

Край стената се намира една вехта софа с пружини, изскочили навън. Има и една разкривена маса, а над нея се е навел млад мъж и драска нещо.

— Моля седнете, — казва мъжът, който ме доведе, и изчезва.

Сигурно искаше да каже за софата. С бързо, сръчно движение успявам да се наместя между две пружини. Ужасно!

Мълчание. Ужасно мълчание!

От време на време мършавият младеж поглежда нагоре и продължава да дращи. Наблюдавам го вече половин час, а той дращи, сякаш иска да издраска някакво черно петно от живота си. Аз само седя мълчаливо на софата, притеснявам се и си мисля, че сигурно изглеждам като някоя от фигурите на Фра Анджелико.

Внезапно влиза една русокоса девойка.

— На кого е редът сега?

Другата стая, където ме завеждат, също няма нито един прозорец. А в средата на стаята един дребен старик подрежда изрезки с очевидно вълнение. Имена са. Имената на хора вече забогатели или пък само предопределени да станат богати. Кой може да го знае?

— Аха, вие ли сте? — казва той, без да се обърне — Какво обичате?

— Хмм… това обявление… — казвам аз малко неуверен.

— Ах, да, — отвръща той. — Е, как искате да забогатеете?

— Моля… може би… хмм, с…

— Добре, добре, това е само за формалност, драги господине, само за формалност. Аз просто питам и веднага го забравям. Тайната е гарантирана.

(Колко ли години затвор ще значи?)

— Защо искате да забогатеете?

— Знаете… семейна черта е… аз мислех, че ще бъде по-добре…

Той не ме остави да довърша.

— Колко искате да забогатеете? — Дребният старик се обръща внезапно и разперва ръцете си, пълни с книжа, сякаш иска да ме благослови. Само да не идва тази работа много късно. Ако не е побъркан, тогава във всеки случай е много точен човек, тъкмо каквото аз искам.

— Искам колкото се може по-голямо богатство. С други думи, не искам да ми се налага пак да идвам тука.

— Колкото може по-голямо? Чакайте един момент… да, толкова ще бъде, общо четиридесет и девет франка и деветдесет и пет сантима.

— Само толкова ли ще получа?

— Не, само толкова ще трябва да платите. В замяна на това ще получите идеи… драги господине, нямате представа какъв вид идеи ще получите! Ще останете във възторг! Ах, казвам ви, без да се хваля… и после… няма нужда да разберете!

— Вие да не купувате идеи?

Той даже и не ме слуша, толкова много се радва, че ще ми се помогне.

— Срещу тази сума ще имате на ваше разположение многобройни книги, планове и съветници да ви кажат един милион възможности да спечелите бързо пари и да ви обясняват най-точно всичко.

— Разбирам, — казвам аз с изгаснал глас.

— Има и по-евтини издания. Само недейте губи надежда. Деветнадесет франка и деветдесет и пет сантима… Но те съдържат само методи за изкарване до хиляда франка на месец. А то съвсем няма да бъде достатъчно за вас.

— Накъсо казано, човек трябва само да прочете тези неща и…

— Чакайте, чакайте! — казва той. — Вижте какво ще ви кажа! Работата е много проста! Ако имате необходимия талант…

— И как можете да го проверите?

— Например… едно доказателство затова е фактът, че вие сте тука. Само опитайте. Плащате четиридесет и девет франка и деветдесет и пет сантима и…

— Ами кой е без талант?

— Който не успее с помощта на нашето ръководство. Но, момчето ми, аз не се занимавам с такива глупаци. Ах, Боже мой, колко трябва да се мъчи човек за доброто на хората!

Започвам да мисля, че е време да си отида.

— Бъдете спокойни, — казвам му, — ще ви изпратя парите по пощата.

Глава IV

В Люксембургската градина дърветата се къпят в слънчева светлина.

Този парк е единствената ми утеха, затова идвам тука толкова често. Една стара жена се клатушка покрай лехите. Какви ли чудни неща трябва да се въртят из ума на това старо-харо като нея. Опитвам се да си представя като какви неща казва тя вкъщи: „Да си чистите обущата!… Пак пепел от цигара из цялата къща… Искате да ме уморите ли с вашите тревоги? Защо се връщате толкова късно? Не мога цял ден да ви държа яденето топло!“

Разбира се, старите жени готвят добре, но пестят много и още след обеда почват да ти надуват главата, какво ще се яде за вечеря. Почистват трохите от масата и казват: „Боже, Боже, кога ще се научите да режете толкова хляб, колкото ще изядете!“

Едно малко врабче подскача в праха. Малка, мръсна топка от перушина с лъскави черни очи. Казват, че били нахални и трябвало да бъдат изтребени. Не могат да търпят зимните студове и измират от тях. Кратък, мъничък животец.

Едно от тези врабчета идва, подскача по пътеката и се оглежда, търси нещо за хапване между постилката от трамвайни и железопътни билети. Това е цялата програма на живота му. В своята милост Бог се грижи за птичките във въздуха, но човек не бива да го взима твърде буквално.

В този момент врабчето отлита във въздуха и подгонва една пеперуда. Пеперудата полита в луд бяг над лехите. Тя смята, че врабчето не иска да я целуне. Природата е дивно хубава, но съвсем не гали чадата си.

Какво става с обявлението за водолаз?

Я да проверя тази работа. Каква подготовка имам?

„Всяко тяло губи във водата толкова от теглото си, колкото тежи изместената от него вода.“

Това достатъчно ли е за мене да стана водолаз? Ех, няма значение.

Вкъщи издирих удостоверението си за ваксиниране и го надписах отгоре внимателно, грижливо, на френски език: „Удостоверение за водолаз“.

Ще се представя за моряк. Няма смисъл да я карам по джентълменски, иначе ще се усъмнят и ще ме натирят.

* * *

В бюрото за водолази, освен мене няма нито един кандидат. Изглежда, че няма много безработни водолази в Париж. Добро знамение.

Един тънък господин стои облегнат на една карта на стената и си чисти зъбите с една клечка за зъби; един пълен господин седи на една маса и пише. Той прилича на помощник-палач, преди да се залови да беси; другият до него пък е бесилката.

— Господине, дошъл съм по онова обявление за водолаз, — казвам аз.

— Имате ли удостоверение за водолаз?

Показвам му свидетелството си за ваксиниране.

— Какво пише тука?

— Пише, господине, че в живота си не сте виждали такъв водолаз като мене. Аз се гмурвам и отгоре, и отдолу, моля. Това ми е специалност. Такъв съм аз.

И тънкият господин се приближава, сега и двамата оглеждат свидетелството ми. Печатът на санитарните власти прави много добро впечатление.

— Били ли сте водолаз по-рано?

— И майка ми беше водолаз.

— Къде сте работили?

— На Дунава. Той е десет пъти по-широк от Сена, о, даже и двадесет пъти, ако се мери точно.

— Къде?

— Навсякъде. Само ме вижте, господа, вижте какво мога да върша! Колко надълбоко ще се спущам? — запитвам аз нехайно.

— Явете се утре сутринта в пет часа на този и този кей за проба.

— Моите почитания, господа.

Глава V

Поставям будилника да звъни в четири часа и тогава веднага си лягам. Още няма осем часа. В девическия пансион звънецът още не е ударил за вечеря. Какво ли ще имат пансионерките за вечеря тази вечер?

Всъщност, тази водолазна работа не е шега. О, не, не мога да я нарека шега. Но, по дяволите тези детински фантазии. Ще ме спуснат под водата, ще се огледам малко насам — натам, после ще ме издигнат горе и ще прибера парите. Едно пакетче какао, половин кило захар. И малко цигари му трябват на човека… Какъв ли е частният живот на един водолаз? Привързано ли е семейството му към него? Какво ли впечатление прави той на жените, когато излиза от водата? И какво ли прави водолазът под водата, когато „иска да напусне стаята“? Каква маса неразрешени въпроси…

В три и половина съм вече на крака и тръгвам на път. Малко нещо треперя. Хотел Ривиера още хърка, пъшка, охка и скърца със зъби. „И ще има плач и скърцане със зъби…“

Ако се случи да умра, ще отида право в рая. Глупости. Водолазите рядко умират под водата. Може и да е тъй, но аз водолаз ли съм? В най-долния клас на основното училище имах само „двойки“ в тефтерчето си. Не си струва труда…

Трябва да се явя при една зловеща наглед дървена постройка на брега на Сена. Мъгливо е. Трима мъже стоят близо до един влекач, натоварен с чакъл и гледат към него.

Един вид барака е издигната над влекача; от време на време един мъж излиза от нея, изплюва се спокойно във водата и пак се връща вътре. Той е добре. Някъде бие камбана; звучи като хлопка на кола. В този момент някои доктори сигурно вдигат ръце от някого, сигурно казват с вдигнати нагоре ръце: „Всички сме в ръцете на бога!“

Другите трима мъже също се представят за опитни водолази. Всеки един от тях е по-опитен от другите. Те крачат насам-нататък и се отбягват един друг, като заобикалят в широк кръг. Вече се измъчват от взаимна завист. Тази водолазна работа беше хубава идея. Няма голямо натискане за нея. Но защо ли се плашат всички тези хора?

Повикват първия грешник и го приготвят на влекача. Във водолазния костюм изглежда като същински Голиат. Тънкият рус човек се превръща в страшен великан. Като гледаш бавните му движения, сърцето ти замира. Какви ли не работи измислят хората!

Спускат водолаза. Той не слиза във водата по малка желязна стълба, както във филмите; спущат го във водата с въже, като че е къс олово. Широки кръгове се образуват по водата, когато той изпуща въздух долу. После продълговати мехури от въздух изскачат на повърхността. Цялата тази работа ме изпълва с подозрения. Защо излизат тези мехури въздух? Има някаква грешка в това… Не е ли здрав водолазният костюм? Трябва да питам някого от тези хора, защо излизат тези мехури. Как ли се казва „мехур“ на френски?

Трябва да запитам най-спокойно: „Dites-donc, ces petites machines sur l’eau, cela va nous faire quoi…?“ Какво ядох снощи, дявол да го вземе? Нищо, но трябва да е било вкиснато.

Водолазът не се връща; ние, господата опитни водолази, седим на брега и постепенно ставаме все по-неспокойни. Мога да си представя много добре колко неспокоен трябва да е водолазът. Които го спуснаха, пет пари не дават. Най-сетне го издигат. Той почти не може да стои на краката си. Измъкват го от водолазния костюм като из някоя мокра черга… Внезапно той скача и виква на най-чист унгарски: „Вървете по дяволите всички, свини такива!“ И хуква да бяга.

Един от кандидатите за гмурване веднага се затичва подир него.

— Само една минутка, братче, защо казваш свини, какво искаш да кажеш? — виква му той.

Значи, и друг унгарец… сборен пункт за унгарци!

Водолазът му извиква в отговор:

— Хич да не се опитваш, момче, ако държиш на живота си! Същински гроб е. Нищо не се вижда, нищо не се чува, стоиш до гуша в кал. Господ да ги убие! Трябва да са подушили, че съм чужденец.

Вторият мним водолаз отива на влекача и провежда продължителни разисквания с гробарите.

Третият още чака край мене на брега, а по едно време пристъпва до мене и ми казва на френски:

— Сбогом, господине.

— Сбогом, господине.

Той се обръща и си тръгва.

Вторият кандидат за гмурване напуща влекача и си тръгва.

Всички си отиват. И аз съм изгубил въодушевлението си. Но сега всякакъв човешки разсъдък изчезва от мене.

Аз трябва да стана водолаз. Мога да избирам само между два вида смърт: или ще умра в тинята от нямане на въздух, застанал прав, или на сушата от нямане на храна, легнал на леглото. Първият вид смърт е кратка, но болезнена. А пък в Средните векове хората били натрошавани и разсичани на четири върху колело, без да им се плаща за това.

— Ей, хаймана! — идва кратък вик откъм влекача. Отнася се за мене.

Отивам. Не искам да ми завържат очите. Трябваше да отида да се изповядам, но сега няма време за това. Започват да ме обличат като млада булка, на която коленете треперят. Ех, скоро ще видя какво нещо е.

Казват ми едно или друго, какво трябвало да правя долу. Накъсо, трябва и да ми изопнат нервите. Мисля си за леля Илка, моя далечна роднина. Тя носи дебела златна верижка около врата си. Винаги ни идва на гости, когато татко и мама се скарат; тогава тя идва вкъщи и приказва за времето.

Моето детство не минава пред очите ми, нито греховете ми. Това е чудно и действително подозрително. Водата се надипля, спущат ме.

Впечатления под водата:

1. Там горе са малко пестеливи с кислорода.

2. Никакви предпазни мерки не са взети. Няма нито звънец за тревога, нито връв за връзка. Водолазът се намира в ръцете на Бога, обаче Бог не го държи в своите ръце.

3. Ново намаление на кислорода. Трябваше да отида да се изповядам. Сърцето ми съвсем не работи както трябва. Но тази работа може и да свърши с кръвоизлив в мозъка. Но… ех, ех…

4. Мирише толкова чудно. Сякаш ме бръсне някой бръснар с лош дъх. Даже и Муши-очи беше добър човек.

5. Адски мрак. Нещо бучи. Миличка, добричка ми леличко Илке, няма да свърша на бесилката.

6. Случайно се хващам за гърдите и една електрическа лампа светва. Лошо знамение. Няма да има сълзи над гроба ми.

7. Мръсни, лигави неща плават покрай очите ми. В далечината малки рибки се спират на едно място във водата и си махат опашките. Дали предусещат вече съдбата ми?

8. Ново прекъсване на кислорода. Няма живот след смъртта. Пък даже и да има, трябва да е най-много нещо мъничко. Но имали или няма? Защото тези няколко минути не си струват труда.

9. Внезапно ми идва на ума: Чел съм някъде, че моряците от подводниците лягали неподвижно на пода, когато им се свършвал кислорода. Да не бях чел тази смешна книга или поне да не си бях спомнил за нея. Можех да умра преди отсъденото ми време.

10. Не пожелавай жената на ближния си, нито слугата му, нито слугинята му… нито даже гмуркането му. Амин. Но чакай, най-важното е да си в добро настроение. Аз ще бъда оптимистичен труп. Дъното на Сена е доста занемарено. Отвратителни условия. Никъде никакъв насип. Няма даже и някой голям камък, на който човек може да седне.

Сигурно пак са спрели кислорода горе. От половин минута не правя нищо, само следя дъха си, да се уверя, че нищо лошо не ми се е случило.

Ууф… толкова е лошо… ах, мили… бързо… изповед… смърт… Страшния съд… Нечистият младеж с черна коса ще стои от лявата ми страна…

Когато се свестявам, виждам, че са ме изтеглили горе, измъкнали са ме от водолазния костюм и са ме изхвърлили на кея, между торбите.

Не ми дават нито стотинка за кариерата ми като водолаз. Втурвам се към дома. Може даже да искат аз да им платя.

Трябва да направим следната констатация: всяко нещастно човешко същество трябва да бъде задължено да предприеме разходка по дъното на Сена поне веднъж в месеца, тъй че да му се връща смелостта да живее. Също и лекомислените, за да станат по-сериозни.

По булевард Сен-Мишел заети хора бързат всеки по своя път. Жени с неогладени поли и начервени устни бързат към гарите на подземната железница. Автомобили бучат, трамвайни звънци дрънкат, автобуси тракат във всички посоки и отнасят хора с определени занимания и които си придават сега вид, че цялата им работа е досадна.

И кислород, колко много кислород! Той вони, но е добър.

Някой ме бутва по ръката:

— Ей, момче!

Един мъж със сини работнически дрехи ми тика десет франка под носа.

— Винаги ли все тъй си пръскате парите колкото може повече, а?

— Аз… на мене… — Гледам го с опулени от смайване очи.

— Трябва да е идиот, както изглежда. — Той се обръща и отминава.

Не съм виждал десет франка от седмици насам, тъй че тези пари не са мои. Предполагам, че трябва да съм бутнал с крака си десетфранковата банкнота, както е лежала на земята, а този честен работник си е помислил, че парите са мои.

Спомням си, разправяли са ми какви ли не смешни приказки в далечното ми детство, между другото и за едно послушно момченце, което намерило някакви пари и ги дало на стражаря, та сърцето му се изпълнило с благодатна топлота. (Не сърцето на стражаря, както човек може да си помисли, а сърцето на момчето). А стражарят поздравява почтително и казва: „Честността е най-добрата политика.“ Аз мисля, че малкото момченце е било глупаво.

Веднага проверявам парите, да се уверя, че не са фалшиви. В едно кафене си купувам един пакет мерилендски тютюн; разменят ми банкнотата без нито една думичка.

За миг отивам на тезгяха и си поръчвам кафе със сметана и една кифла. Тогава си запалвам цигара, разтварям вестник и проучвам най-новите обявления за незаети служби.

Човек не може да седне; в такъв случай закуската веднага става по-скъпа. В Париж само богатите хора са свикнали да седят; повечето от тях — в санаториума. В Париж тъй казват на затвора.

Глава VI

Ах, Боже мой, колко е смешен животът! Човек съвсем не знае какво да прави с него. Не ти остава време да си блъскаш главата дали би било по-добре тъй или инак. Защото изведнъж се виждаш остарял, слагаш си изкуствени зъби, може би и бандаж, ако си играл твърде много на младини.

Разбира се, в Париж има богати хора, които съвсем не знаят в момента какво да правят с парите си. Глупава идея е била да се измислят пари изобщо. Напечатват весело хартия с всевъзможни картинки и в края на краищата тъй нареждат всичко, че парите съвсем не стигат до някои хора.

Има толкова много млади, енергични хора, които прекарват по-голямата част от живота си да чакат из чакални. Сигурно аз не съм единственият човек на света да мизерствам. Но няма да се оплаквам; общо взето цялата работа е много добре нагласена. Във всеки случай, в предисторическо време, в наредбата на живота е имало известна гениалност. Когато предисторическият човек огладнявал, просто излизал облечен в родния си костюм от косми, отивал в дивите недра на природата и убивал един диплодок[1], по някой път се случвало и обратното, тъй че диплодокът го убивал. Във всеки случай, един от двамата имал какво да яде.

И после, какво да кажем за любовта! Когато имал нужда от жена, той просто махвал с ръка на някоя предисторическа женска; тогава двамата не философствали твърде дълго: „Ах, фифи, има едно нещо, толкова много бих желал да ти го прошепна на ухото… ще ми позволиш ли?… Не-е-е… но… не е прилично!“ Ах, драги, не, работата се е свършвала скоро, без много приказки. Предисторическият човек не се е интересувал за душевния живот на предисторическата жена, или какво ще стане след девет месеца… „Джони, аз съм в положение, и то само защото си безразсъден и никога нямаш нито една стотинка.“

Предисторическият човек не си е блъскал главата за такива работи, просто си седял пред входа на пещерата и си смилал храната. Не се е тревожел за наем или за сметката за светилния газ; не е знаел какво значи да следиш с разтуптяно сърце през ключовата дупка кой се качва по стълбите: „Този е инкасаторът за светилния газ. Недей да отваряш вратата, идиот такъв!“

А какви жени са били предисторическите жени! Здрави женски животни с тежко тяло, грамадни, силно развити гърди със зърна колкото орех, а бедрата им — три лакти широки. Когато се раздвижвали, костите им пращели. Пъхтели шумно, когато се сношавали в два човешки ръста висока трева, а ichneumnides hymenopteris[2] щъкали около миризливите им потни тела. (Искам да подчертая тука, надявам се, че на никой учен няма да му дойде на ума да ми пише писмо, да ми обяснява какъв е бил животът в предисторическо време, защото няма да му обърна внимание. Но, във всеки случай, той може да приложи марка за отговор.)

„Ехехехеееее…“ Тъй изревавал предисторическият човек в здрача, след като се задоволявал, застанал на ръба на някоя скала, която иначе не му служела за нищо друго.

Тези времена са минали вече. Очилати мъже с плешиви глави и високи чела дойдоха на света и отбягваха даже и толкова мъничко труд, необходим да се отърсят плодовете на някое дърво. Вместо това, предпочитаха да измислят цивилизацията. Останалото е известно на всички ни.

А сега, да прегледаме какви служби има днес незаети. Няма да приема каква да е работа.

„Седмично списание търси карикатурист“. Това не може да бъде опасно за живота; от друга страна, никога не съм рисувал в живота си. Но пък бил ли съм някога водолаз? Човек не може да избира каквото си харесва. Къде има един молив и малко книга? Във всеки случай, ще се нареди. Карикатурите не зависят от рисуването. Тъкмо неуспешната рисунка е смешна, пък която не е смешна… Че какво смешно има в живота?

Взимам си шапката и веднага отивам в редакцията на въпросното седмично списание. Приема ме един дребен мургав човек с глава като на гущер. Имали нужда от интересни рисунки, а аз трябвало да измислям и шегите за тях. Колкото по-скоро занеса рисунките, толкова по-добре би било.

— Господине, погледнете ме, вие не ме познавате. Рисунките ще бъдат тук днес след обед.

Купувам си едно тесте хартия, мастило, пера и веднага се залавям за работа. В пет часа следобед рисунките са готови.

Работих толкова трескаво, че разлях мастило по цялата покривка на масата. Боже господи, сега ще трябва да купя нов хотел на Муши-очи! Даже в края на краищата ще попадна в затвора за неизправни длъжници — в Париж има и такива институции. Трябва да изпера петното със сапун и вода.

Опитвам се. Петното се разпространява, също като рак. Изпирам цялата покривка. Водата става страшно мръсна. Копринената покривка сигурно никога не е била прана досега. Муши-очи трябва да ми е признателен, но сигурно е толкова стиснат, че няма да погледне тъй на работата.

Покривката се сви, стана малка, много малка. Хубава, мъничка покривчица за маса. Едвам покривам масата. Във всеки случай, вместо нея ще купя по-хубава покривка на безсърдечния Муши-очи, когато ми платят за карикатурите.

Секретарят на редактора ми казва, когато му подавам рисунките, да направя още две, тъй като купували повече, ако имало по-голям избор. С други думи, днес не плащали. Добре, няма значение. Ще пипна парите утре.

До другия следобед успях — работих и през нощта — да приготвя нови двадесет карикатури. Това беше в сряда. Казаха ми да отида в четвъртък да видя какво мислят за рисунките ми.

В четвъртък — ще разправя съвсем накратко — приема ме един пълен господен; брадата му беше толкова дълга, че закриваше вратовръзката му. Той ми връща рисунките презрително. Нямал нужда от тях.

Аз работих цели два дена, за да науча това нещо. Щял да направя по-добре да си стоя вкъщи и да се наям добре с парите, вместо да ги пръсна напразно за хартия, мастило и прочие. Секретарят на редактора ми препоръчва две други илюстровани седмични списания, които искали този тип рисунки. Отивам и там. Без да погледнат карикатурите ми, те знаят вече, че не били подходящи. Много лоша беше идеята ми да стана артист. Но сега няма значение. На връщане вкъщи откривам друго списание и там представям рисунките си. Казват ми да отида и да запитам за резултата след една седмица.

Остават ми пет рисунки — не приеха всички даже и за да ми откажат — сега ги окачвам на стената.

Както и да е, сега си имам вече професия.

[1] Диплодок — великанско допотопно влечуго от рода на динозаврите. Диплодокът стигал до 25 и повече метра дължина от муцуната до края на опашката. ↑

[2] Вид летящо насекомо. — Бел. moosehead ↑

Глава VII

Празнува се един fete d’arrondissment — областен празник.

Също като освещаване на църква, толкова грандиозни са му размерите.

Покрай тротоара са издигнати вече бараки и палатки. Има въртележки за опитване на щастието, стрелкови галерии, японски билярди, една жена с крокодилска кожа, игри с халки, вампири, уловени в стари пещери, факири, хироманти, гълтачи на саби, руски балет за гледане отдолу, една музикална зала с пикантни машинки, в които можеш да пуснеш две су, да погледнеш и да си отидеш с накипели чувства. Има и един цирк с тигри, борци и гимнастици.

Гълтачът на огън няма палатка; той постила на земята един дрипав килим и слага върху него едно стъкло с петрол, затулено с тапа, съединена с дълга жица.

— Господа и дами, представлението ще започне вече. Аз ще пия петрол и ще го запаля. Този фокус е много опасен. Най-напред ще устроим едно събиране на волни дарения. Щом събера сто су — това не е много, трябва да бъдем внимателни, най-сетне и аз трябва да живея — тогава представлението ще започне… Мерси, мерси… сега, само деветдесет и две су още… мерси, сега само осемдесет и шест су още… Монетите от по един франк не влизат в сметката, господа, те се смятат за почетни дарения.

Но преди да се стигне до представлението, се появява един стражар. Гълтачът на огън не глътва никакъв огън, вместо това поглъща го тълпата.

Улични продавачи предлагат невероятни оказиони: истински златни осемнадесет каратови гривни за пет франка, и един платинен пръстен безплатно към нея. Просто не може да се разбере как го правят. Сигурно продават на загуба.

На ъгъла улични певци пеят най-новите шлагери: „До моята русокоса хубавица… колко е хубаво… хубаво… хубаво… до моята русокоса хубавица да спя.“

Дами от дребната буржоазия притеглят мантото си плътно около мършавата си снага, гледат те право в лицето и примигват; също като късоглед човек, който си е забравил очилата вкъщи.

Маса забавни неща има на празненства от този вид и аз винаги съм забелязвал, че никога нямам пари за тях. Когато и да почнат приготовления за някое от тези гигантски освещавания на църква и почнат да се издигат бараки и палатки, аз знам предварително, че докато се приготви всичко няма да ми останат пари. Затова веднага ме потиска тъга, когато и да видя нещо подобно на палатка, или бяла плоскост като чаршаф, или осветен от слънцето комин.

Ето и сега имам само тридесет и пет сантима.

Пред една от бараките се е натрупала тълпа и се притискат особено силно.

— Господа и дами! Един номер струва само двадесет и пет сантима, а пък вижте какво можете да спечелите с него! Една голяма чанта за пазарене, в която слагам следните неща: една лионска луканка, половин кило масло, една кесия захар, един пакет макарони, една кесия кафе, един голям шоколад, една кесия ориз, една кутия сардели, половин кило сирене, една кутия консервирано говеждо месо, една кутия грах, една кутия смокини, една кутия фруктова салата и най-сетне една бутилка шампанско. Можете да спечелите всичко това само за двадесет и пет сантима. Има и една утешителна печалба. Хайде, дами и господа, елате по-наблизо!

Всички се втурват за номера.

Аз искам да погледна най-напред; може да е някаква шарлатания.

Не е шарлатания.

Посочват ми една пълна жена, която стои от половин час пред бараката и се хили. Тя е спечелила вече една от тези чанти за пазарене!

— Ето, дайте ми един номер!

Дават ми номер 132.

Заставам пред разпоредителя, втренчвам се право в сълзливите му очи и му подсказвам:

— Тегли номер 132, свиня такава… 132…

Става нужда да чакаме цял половин час, докато се съберат толкова идиоти, че да има смисъл тегленето.

— Сега, господа и дами, всички си купихме номера, сега ще стане тегленето.

Нервно безпокойство.

— Първият печеливш: номер 132.

Аз посягам към шапката на една стара жена:

— Аз съм това… аз! Божеее!

— Номерът, моля. Да, 132. Ние не лъжем. Драги приятели, само погледнете този господин, той е вън от себе си от радост. Недейте пипа чантата за пазарене, моля. Ние теглим най-напред утешителната печалба. Ето ви утешителната печалба.

Дават ми само някаква продълговата кутия. Какво е това?

Това ли е утешителната печалба? Тя не може да ме утеши.

Чантата за пазарене беше спечелена пак от предишната пълна дама. Какво мръсно щастие. Поглеждам кутията си. Върху етикета й пише:

„Храна за засилване костите на бебета. Давайте на детето по една пълна лъжица от праха в млякото или супата. Тази храна е без вкус. Вие ще останете смаяни от развитието на вашето дете.“

Остават ми още десет сантима. Трябва да направя нещо и с тях.

Ще си отида вкъщи. Само че просто не знам какво ще правя вкъщи. Дванадесет и половина е.

Понеже трябва да мина покрай Люксембургската градина, ще вляза там да си поотпочина малко.

Хубав есенен ден. Слънчеви лъчи, лишени от топлота, галят дърветата и хората. Алеите са пълни с нападали листа. Слънцето поглежда доста спокойно, сякаш няма никаква друга работа на света. Влизам да се поразходя с утешителната си печалба.

В такава атмосфера човек се примирява със собствените си мисли. Може да вярва в едно по-хубаво бъдеще, което сигурна идва, само трябва човек да може да чака за него. Търпение! В края на краищата даже и ужасното настояще ще стане хубаво един ден и аз ще мога да си спомням за него с благодарност. Едно нещо трябва да кажа: „Аз бях щастлив“, тъй ще го изразявам. С други думи, аз съм щастлив даже и сега, само че не мога да го схвана.

Под дърветата гувернантки тичат около заиграните деца; задачата им е да отегчават детството с всевъзможни безсърдечни забележки: „Не бива да пъхаш камъчета в носа на Нинета!“… „Не бива да хвърляш пясък в косата на Полета!“… „Не бива да носиш вода в кърпичката на гувернантката!“ Тогава какво бива да се прави?

Орляци гълъби се вият из въздуха. По края на зелената морава цветята още цъфтят… Тревата мирише толкова хубаво. Чужденци крачат в парка предпазливо, с пътеводител в ръка, сякаш ходят боси по стърнище, и добросъвестно надушват всичко.

Сядам на една свободна пейка. Една млада девойка седи вече там, чете вестник. Както е седнала, фигурата й образува хубава пречупена линия. Интересно. Всички млади девойки имат хубава фигура, когато седят. Отстрани поглеждам към профила й.

Трябва да завържа разговор с нея: „Госпожице, нали ви познавам?“… „Да, тъй мисля.“… „Мене?“… „О! Не, вие… познат ми е този номер.“

Хубаво моминско личице. Как ли е малкото й има? Какъв ли е гласът й като приказва? Какви ли навици има? Дали са още живи родителите й? Дали е още невинна, или носи със себе си потайното огорчение, включено във всяка първа любов… което младите девойки пазят в тайна, защото всяка една от тях вярва, че само на нея се е случило.

Хубавите й дълги пръсти мачкат вестника нервно. Тя преглежда обявленията, сигурно си търси работа. Тя е сродна душа, бих могъл да се оженя за нея. Сега тя поглежда нагоре към мене и свива презрително хубавите си месести устни. Сгъва вестника и го слага до себе си на пейката, става, оправя си роклята и си тръгва. Какво щастие за мене! В края на алеята тя завива покрай ъгъла и аз не я виждам вече.

Нейният вестник лежи укоризнено до мене на пейката. Да можеше да приказва, щеше да ми каже: „Човече, жените се държат презрително само когато нямат възможност да любят.“

В коя ли ще бъда влюбен до пет години? Това ми минава внезапно през ума. Може да се добави: и жената не го знае. Тя се залавя весело с разни любовни истории една след друга и нито за миг не й минава през ума, че един ден ще трябва да ми дава сметка за миналото си.

В два часа се прибирам вкъщи.

Останалите ми десет сантима ме дразнят. Поглеждам ги: сечени през 1921 година. Върху монетата пише: Свобода, равенство, братство.

Захвърлям ги през прозореца. Веднага се почувствам по-спокоен. Лягам на софата да чета френския си речник. Освен него нямам нищо друго за четене.

Внезапно дочувам необикновено оживена дейност и звучен, весел смях на двора. През делнични дни това нещо е извънредно рядко в хотел Ривиера.

Поглеждам през прозореца: цяла тълпа празнично облечени негри, мъже и жени, друсат ръката на негъра, който свири на банджо. Свирачът на банджо се е оженил.

Аз бях забелязал вече този негър вчера сутринта. Седеше на двора, грееше се на слънце, ухилен. Това беше първият подозрителен признак. Вторият беше, че предплати наема си за два месеца.

Добрите приятели на негъра влизат в стаята му.

Ще има много за ядене и пиене: тежко отрупаната маса почти изпълва цялата стая. От тука горе виждам ясно всичко. Горките хора, колко много ще ядат.

Негрите ядоха и пиха цели три часа без прекъсване… беше се почти стъмнило, когато се разотидоха постепенно и оставиха младата двойка сами.

Скоро угасиха лампата и затвориха прозореца.

Какво ли прави тази негърска свиня сега там вътре?

Този човек сигурно е сключил законен брак.

Навеждам се от прозореца и се заглеждам в малкия къс звездно небе, което се подава иззад покриви и комини.

* * *

У дома сега татко сигурно играе шахмат с едного или другиго, а пепелта виси на пурата му…

— Сега съм аз да местя.

Баба ми седи мълчаливо на едно кресло. Слага ръце върху полата си и си дава вид, че мисли. Но плете фланелка.

Мама слага трапезата, слугинята трака с ножовете, вилиците и лъжиците, чашите звънтя тихичко в ръката й. Оттатък в кухнята някой размахва ютията: „В хана Белият кон, в хана Белият кон…“

Един господин с пенсне си избърсва обущата продължително, преди да влезе вкъщи.

О, Паял, каква изненада!

* * *

И после вечеря.

* * *

Ех, ех, хайде да спим. Трябва да добавя, че вечеряме много късно в хотела. В девическия пансион вече звънят за лягане. Момичетата се нареждат две по две и влизат в спалнята. Те са все невръстни девойчета с големи ръце и крака, само в очите им има известен отблясък от скверностите на бъдещето. Не може да се каже коя от тях ще стане хубава или с мъжки черти; всичко това още дреме под двойното було на ученическата униформа и ученическата палавост. Те се разсъбличат много бавно, сгъват си дрехите, обличат си нощниците и се измъкват от осветения кръг. В стаята гори само една червена лампа, надзирателката патрулира между двете редици легла, докато най-сетне правилното дишане на момичетата й подсказва, че всичко е в ред. Тогава тя излиза с тихи стъпки.

Шепот от едно легло:

— Внимавай, Жанет, господ ще те накаже!

— Тръц!

Лягам си. Колко са студени чаршафите.

На един далечен покрив някаква влюбена котка мяучи.

Някой иска да излезе от съседния двор и вика на вратаря:

— Въжето, моля!

Сигурно ще умра от глад.

Глава VIII

Днес прекарах целия ден в Люксембургската градина, разхождах се, пих много вода, изпуших последната си цигара вечерта и наблюдавах негърската двойка. Но нищо особено не се случи. Стоях буден до полунощ. Прочетох речника си наред до буква „С“. После го пуснах уморен и в мрака се заслушах в скърцането на стария шкаф. Оставих прозореца отворен, защото времето беше много приятно и свеж ветрец раздвижваше жълтеникавите пердета и разнасяше странната им миризма.

Замислих се за детството си. Миналото се върна на пръсти и нежно ме погали по челото. Върнаха ми се спомените за всичко хубаво. Стори ми се, че съм вече много, много стар.

Една — две звезди се виждаха от леглото ми, като лежах на гръб и гледах небето.

Днес още не съм чувал училищния звънец. Смешно.

Да можех поне веднъж да видя човека, който го бие.

Петък

Към шест часа сутринта будилникът звъни силно в стаята на един съсед. После тропане. Почуква се на стената и съседът, който е сам по това време, извиква:

— Аз съм болен, мръсник!

Това се отнася за будилника, който старецът е запратил на пода, загдето го е разбудил.

Будилникът продължава да трака глухо някъде по пода, гласът му става все по-слаб, по-апатичен, като на ранена птичка; най-сетне заглъхва.

Не мога да заспя отново, в стомаха ми гори. Ставам и пия малко вода. Водата е топла и толкова особена на вкус. Лягам пак и се заслушвам в шума на разбуждащия се хотел.

В близката църква Сен-Жак-дю-хо-па камбаните бият. Защо ли бият камбаните днес? Колко е хубаво. Дали е умрял някой? В името на Отца и Сина и Светия Дух, амин. Сега умрелият стои пред престола на Всевишния. Брррррррр! Само с мене да не се случи!

Внезапно си спомням за бебешката храна, която ми се падна на празника. От два дни живея в една стая с бебешката храна, пък съвсем я бях забравил.

Скачам решително, веднага се обличам и изнасям утешителната си печалба. Няма да ми вреди да си позасиля костите малко нещо; страх ме е наистина, че сега е малко късно вече. Разкъсвам кутията отгоре. Някакво бяло брашно. На нищо не мирише. Какво да го правя? Не може да ям това брашно тъй както е. Бих се задавил. Ще го разбъркам с малко вода и ще го ям тъй.

Изпразвам всичкото брашно в чашата и го разбърквам с вода на каша. Няма никакъв вкус. Нищо от това. И то няма никакво значение. От дълго време насам храненето не е вече удоволствие за мене. (Животът е безумен сън. „Сън безумно сладък. На моята мила Муци от твоята малка приятелка Пуци.“)

Във всеки случай, мога да опитам една-две лъжици. Стомахът ми признава кашата и престава да курка.

Не може да се яде много от бебешката храна; след петата лъжица тя почва да се бунтува и ме задавя. Изпивам две чаши вода и всичко се оправя.

Работите ще тръгнат някак си на добре. Днес ще започна полезен живот.

Проучвам в моя речник Ларус всички думи, започващи с „Х“… те са малцинство. „Х“, двадесет и третата буква и осемнадесетата съгласна от азбуката. Такова нещо обичам аз, тези хора са точни, броят всичко и не се излагат на упреци. И това е работа. Защо си нямам аз някаква такава работа?

Ако беше немски речник, щеше да се казва и че „Х“ е втората съгласна и третата буква от края на азбуката. Да, драги приятелю, германците…

„Ксантрай, благородник от Гаскония, починал в Бордо през 1461.“ Наистина, това е много малко. От какво ли е умрял? Боледувал ли е дълго време преди това? Щом ми се паднат пари, веднага ще си купя една грамадна енциклопедия и ще проследя тази работа по-нататък.

Човек или е интелектуалец, или не е.

Наистина човек няма нужда от интелект за самия себе си, но другите имат нужда, затова не ти прощават, ако си глупав. Първата ми работа трябва да бъде да се добера до точни данни за този Ксантрай.

Събота

Дявол да го вземе, от какво ли е направено това бебешко брашно? Непременно трябва да си запиша името на този препарат. Но не мога да намеря кутията. Почиствали са стаята, изхвърлили са празната кутия. Защо си правят още труд да почистват тука горе, като че нищо не е станало? Те проста не знаят нищо, само следват съдбата на света. Някой ден ще изметат и мене, като ме намерят насред стаята като някоя умряла, изсъхнала муха, легнал на гръб с прострени ръце и крака.

Голямо нещастие е, че нямам даже и какво да пуша. Една цигара сега сигурно би ме успокоила. Гладуването е болезнено, но аз се страхувам най-много от последствията. До тогава, докато не ми е дошло на главата същото, каквото си изпати друг един дошъл по същия начин в Париж за едномесечен курс през ваканцията… Той вървял гладен по булеварда, поздравявал всекиго, а вятърът му издухал косата от главата на големи кичури. Трябва да е било същинска буря, дума да не става, но той съвсем не можел вече да ходи при слаб вятър, и то само ако го духал изотзад, толкова слаб бил.

Опитвам се да отскубна от косата си… още не пада. Затова трябва да изям бебешкото брашно. Даже и корените на косата искат храна. Горките корени на косата ми, не биха казали нито дума. Но косата ми още се държи здраво. Мога даже и да я дърпам.

Неделя

Сутринта се събуждам изморен и разнебитен. Сънувах, че се връщам в Будапеща пеш. Трябва да съм движил краката си през цялата нощ. Това е сериозна грешка. Излишно хабене на сила. Накъсо казано, събудихме се за нов ден. Само без страх! На празен стомах умът работи по-ясно. Следователно, аз ще ставам все по-умен от ден на ден. Въпросът е, колко време ще може да продължи този процес?

Сега е осем и половина и неделя. Какво да правя през този празничен ден? Какво да празнувам? Има и такива хора, радват се на неделя. Прозяват се и се претягат като се събудят и поздравяват утрото с животински звуци. После се измиват, като сумтят и пухтят, търкат се със студена вода до зачервяване и си обличат чисти долни дрехи, още влажни от ютията.

„Дявол да го вземе, някой пак ми е забутал копчетата на ризата.“

От яката вратът му се издига червен, надут; палтото му е изопнато върху широките му рамене.

— Сузано, къде ми е закуската?

Сузана донася кафето с препечени резени хляб. Той изгълтва закуската шумно, на големи глътки… кафето е горещо, още изпуща пара. Отдясно и отляво леки следи остават залепнали по боядисаните му от тютюна мустаци.

— Еех!

Той си изважда една цигара, почуква края й в затворената си табакера. Раздрусва кутията с кибрита, преди да си извади една клечка. През устата и носа му тютюневият дим се точи на гъсти струи; със сълзливи, изпъкнали очи поглежда нежната си половинка, облечена с пеньоар, седнала на едно кресло, тъкмо заета да потапя края на кифлата си в една голяма чаша кафе. „Колко е ужасна тази жена! Боже, за такава ли се ожених!“

— Е сега отивам на бръснар.

Това е истинска неделя.

От всичко това на мене ми остава само миенето. Защо ли пък изобщо продължавам да се мия? Най-чисто хабене на енергия. Що за лудост е това? Даже и моряците в подводница… но стига за това… не, защо пък да прекъсна? Когато човек умира, остави го да изкаже спокойно последните си мисли. Какво имаше тогава, момчето ми, какво беше онуй за подводницата? Моряците лягат на пода по корем и не мърдат вече, когато кислородът започне да свършва. (Ти си разправял вече тази глупава история.) Би трябвало да бъда по-пестелив с движенията си. Наистина, по-добре щеше да бъде да пестя от време на време и парите си. Но, тъй е, когато човек… Божеее! В черквата Сен-Жермен-де-пре всяка неделя раздават на богомолците хлебчета подир литургията в девет часа. Тези малки хлебчета са очетени от попа, тъй че могат да се ядат направо, затова именно ги раздават. Няма да се ровим твърде много, защо ги раздават, няма време за това, важното е, че ги раздават. Добър обичай е.

Скачам от леглото си решително и почвам да се обличам с трескава бързина. Хлебчетата са много малки, вярно е, но все пак са хлебчета. За десет минути ще бъда готов, за други десет минути ще бъда там. Като почнат да раздават хлебчетата, тъй ще наглася, че да ми дадат три. Едното ще си го запазя за утре.

Готов съм и поглеждам към будилника; осем и половина. Само осем и половина? Че и по-рано беше пак толкова! Веднага ми идва на ума за Иосуй (Иосуй или Исус Навиев) — авторът намеква за библейското чудо, според което Бог удължил деня, за да даде възможност на Иосуй да довърши победата си над Гаваон. Но човек става подозрителен.

Като проверявам тази работа по-отблизо, изглежда ми, че часовникът е спрял. Поглеждам през прозореца навън. От тук се вижда часовникът на една кула; десет без четвърт е.

Литургията е свършена. Хлебчетата са раздадени отдавна. Богомолците са ги изяли вече. Всичко това е минало свършено. Може ли да бъде? Може ли човек да спи в неделя до десет без четвърт? Който не си отваря очите, където раздават хлебчета, пада му се да умре от глад.

Какво да правя сега? Иска ми се да изляза някъде. Да отида ли на разходка? По улицата се разхождат хора закусили вече, нещо повече, яли са даже и вчера; такива хора ми са отвратителни. Като си помислиш, навсякъде е пълно с хора без характер.

Човек трябва само да знае как да се владее, това е важното. Енергията значи много нещо. Човек не бива да се отпуща. Малко шведска гимнастика ще ми бъде от полза. После човек излиза на разходка с големи, твърди крачки, като че е закусил вече. Всичко на този свят е само въображение. В края на краищата, по времето, когато още имах нещо да ям, пак не ядях през цялото време. Смешно. Стига ми само да си въобразя, че току-що съм завършил закуската си, и всичко ще бъде наред.

Колко е просто всичко в живота, човек просто не се замисля за това.

На излизане надниквам през мръсния прозорец на канцеларията: дали има писма за мене? Всеки наемател си има своя пощенска кутия, а над нея се окачва ключето, което трябва да бъде предадено, когато някой излиза. В кутията се слагат писмата. Всеки ден очаквам писмо, някаква парична подкрепа, която трябва да пристигне някой ден. Само че не знам от къде и от кого. За нещастие, няма писмо там. Господ спи.

До два часа въртя се из Люксембургската градина. В неделя градината представлява съвършено различна картина. Възрастни господа използват децата като предлог и си играят с лодки край басейните, тракат възбудено изкуствените си зъби и тичат около басейна с дълги пръчки.

Едно сериозно, брадато, старо момче идва и внимателно слага на земята платноходката си. Тя е точен модел на истинска платноходка, с всички необходимости. Старикът я почиства галено с един парцал от фланела, изтърква я, помирисва я от всички страни и най-сетне се решава да я сложи във водата. Докато стигне до тука, около него са се насъбрали вече цяла тълпа от петдесетина души и всички надничат любопитно, с глави, проточени напред. Има и много деца, но тях старикът не ги обича.

Облечени все в празнични дрехи, децата яздят на магаре изпъчени или отиват на разходка с кози колички; подир тях върви бащата, новите му обуща скърцат, в едната си ръка държи чадър с дръжка от слонова кост, в другата — вестник. В устата му угаснала цигара.

В неделя градината е пълна с очарователни жени. Всички са елегантни и хубави. Малки мидинетки, облечени с единствената си рокля по последна мода и купена с пестене от залъка, с очи сини като планинско езеро, с нежна като цвете кожа на лицето, с начервени устни и усмивка, която разкрива чудно хубави зъби. Млади девойчета, които се къпят веднъж в седмицата, свити на две в легена, и изтъркват тялото си до зачервяване с ръкавица за търкане, да премахнат от кожата си някои малки черни петна като семена. А майката, старият военен кон, която може сама да изгълта наведнъж цяло кило вино, гледа, гледа и казва само:

— Трябва да имаш много важна компания, щом се докарваш толкова много! Хайде, бързай, свършвай по-скоро с легена, че ми трябва да измия марулята.

Там, където лъкатушните пътеки са най-усамотени, двойките сядат между дървета и храсти и се сгушват един в друг. Той се заглежда право пред себе си, тя се заглежда в него със светнали очи и му шепне близо до устата му. Тя му се обяснява в любов. Стиска му ръката или му бърка в ръкава на палтото, а той си държи ръцете неподвижно върху коленете си и само гледа, гледа към нея… гледа като човек на смъртно легло, който вижда образа на олтара и знае, че най-много до двадесет и четири часа ще стане най-добрия съпруг, най-необходимия приятел, най-милия глава на семейство.

Най-добре ще бъде за мене да си отида у дома. Разбира се… в този час любовта е в пълен ход и в хотел Ривиера.

Ех, няма значение.

Аз съм уморен… ще си отпочина; ще легна на леглото.

Миризма на пържено месо изпълва коридора на хотела. Хубав парфюм. Когато е въпрос за гърлото му, Муши-очи не пести. Две засмени млади момичета изтичват покрай мене. Взимат по две стъпала наведнъж, шепнат си нещо една на друга, обръщат се и ми се усмихват. Оставете ме на мира, сладичките. Аз имам наклонност към всичко, но не и към жените. Интересувам се само от себе си, като брамин. Макар че… по някой път даже и брамините хапват малко нещо, преди да се унесат в загадките на живота.

Следобед небето внезапно се покрива с облаци, почва да вали. Минувачи тичат, вмъкват се във врати, влизат в кафенета — тераси; от там наблюдават неделното небе.

— Ето ти тебе на… неделя. — И си мислят за понеделник сутринта.

Заставам зад затворения прозорец, до жълтеникавите пердета със странна миризма, наблюдавам от стаята си ленивия есенен дъжд. А той почуква леко, пръска мръсните стъкла с малки капки. Капките се извиват насам — нататък, съединяват се с други и пробягват надолу в зиг-заг.

Някъде бие камбана. Ах, Боже мой, колко е ужасно да си тъй сам!

Запустелите стаи пак оживяват. Дъждът прогонва наемателите да се върнат вкъщи заедно с любовниците си. Тогава циркът веднага започва.

В това време дъждът е спрял, но скоро ще почне отново. Въздухът е свеж и влажен. Всичко е безнадеждно скучно. Какво да правя? Най-добре ще бъде за мене да изляза пак. Къде? Животът няма никакво особено значение. Човек прави безсмислени скокове между люлката и ковчега, докато внезапно падне и се простре на земята. Тогава другите го заравят бързо и скоро замирисва на изгнило. Е добре, да не философстваме. Взимам си палтото и слизам долу.

Спирам се пред входа на хотела.

Дюкяните са отворени и в неделя. Наистина, някои са затворени в неделя след обед. Наистина… каква хубава дума. Хубава и елегантна. Отговаря на хора със скъпоценен пръстен и пенсия. Аз не трябва да употребявам такива думи, иначе духовното ми равновесие ще бъде нарушено. От една или друга улица до мене стига някакъв провлечен, припевен звук. Меланхоличен мъжки глас. Сигурно е вехтошар. Тъй пеят в Париж вехтошарите. Бутат пред себе си малка количка и пеят:

— Стари дрехи купувам… тралала… тралалала… Стари дрехи купувам… тралала… тралалала…

Ами моето палто? Внезапно сърцето ми затуптява като лудо.

Защо не?

По-добре без палто жив, отколкото утре труп с палто. Ще го продам. Веднага си снемам палтото, вземам го на ръка и тръгвам по посока към гласа на вехтошаря.

Много улички се кръстосват тук. Само един господ знае от коя уличка идва гласът.

Докато се озъртам, една жена идва към мене. Има хубава, еластична походка, гърдите й потрепват леко при всяка стъпка. Тя ме поглежда на минаване и продължава пътя си. И отзад е хубава, от този ъгъл фигурата й се олюлява в такта на стъпките й. Божее, какво не бих могъл да направя за една чиния гювеч с говеждо!

Волята да живея почва да тупти силно в мене.

Боже мили, благодаря ти, че си спомних за палтото си. Колко е хубава такава неделя като тази. Никога вече няма да правя глупости. С парите от палтото ще си натрупам запас от хляб. Търся наново вехтошаря, никъде не мога да го намеря. Изчезнал е. Защо тъй направи бог? Трябва да се крие някакво особено значение в тази работа.

Всъщност, тъй стана по-добре. Палтото не е мое. Татко ми го даде за това пътуване. То е хубаво, късо, ловджийско палто. Разбира се, татко не ходи вече на лов.

Само как изчезна този вехтошар! В последната минутка… да, и това е само един хубав предлог.

Не трябва да продам палтото. Веднага се връщам. Ще гладувам, но ще мога да гледам отвратителния Муши-очи право в очите, без да ми трепва смелостта. Това чувство ще бъде страшно голяма утеха за мене. Тогава, веднага ще хапна малко от бебешкото брашно. Както и да е, жаден съм. Доколкото знам, тази бебешка храна, тя ще ми стигне за още една седмица. Като лекарство е. Две лъжици стигат напълно. Бебешката храна ще изтрае до една седмица, единственият въпрос е, дали аз ще изтрая?… Няма да продам палтото. Аз съм човек с високо етична, морална и чувствителна природа. Морална храна в самия мене.

Като че пак чувам гласа на вехтошаря.

Леки тръпки ме побиват. Боже мили, защо ме изкушаваш?…

Гласът се приближава като леко, нежно цвъртене на щурец в тревата през хубава лятна нощ и сякаш ме целува: „Ела насам, ела!“

Аз го последвам.

Бързам из малките улички.

Навсякъде има хора, облечени в празнични дрехи. Из улиците съпружески двойки, мъжът и жената вървят мълчаливо един до друг. Свързани са заедно само от неделята и брачното тайнство, но поне са сити.

По едно време внезапно виждам вехтошаря.

Ах, Божичко, моля ти се, недей го оставя да ми избяга пак от очите! Ето го в дъното на една уличка, тика пред себе си малката количка. Върви и си пее, точно както може да се очаква от един сериозен вехтошар.

— Тралалала… тралалала… стари дрехи купувам… купувам дрехи от хубави деца… тралалала…

Сега ще отида при него и ще му продам палтото си.

Ах, да, но тази работа не е тъй проста. Най-напред трябва да изчакам удобен момент, когато няма толкова много хора по улицата. Ще отида при него и ще му кажа просто: „Вехтошарю, колко ще ми дадеш за това палто?“

Ще кажа тези думи нехайно, сякаш идват от човек, за когото цялата тази работа няма никакво значение, сякаш съм видял вехтошаря по една чиста случайност и съм си казал: „Искам да видя какво ще стане, ако предложа да му продам палтото си. Не от нужда, а от чиста скука.“

Всичко това е много хубаво, но вехтошарят веднага ще се възползва от него. Веднага ще ми предложи по-малко. Напротив, трябва да отида при него много тъжно: „Слушай, страшно голяма нужда имам от пари!“ Може би ще ме съжали.

Вехтошарят няма сърце. Тогава как мога да го слагам в сметката! Само хабене на енергия. Човек трябва да отиде при него с твърди крачки и да му каже смело, тъй че той да види с кого си има работа. Но да предположим, че той не хареса палтото? Ще почне да лъже. Достатъчно е само да го погледнеш, стига ти само един поглед в гърба му… нито една вярна приказка не е казал в живота си. Какви хора има по света!

Забелязвам, че някакъв дрипав човек върви подир мене. Какво ли иска?

Той се приближава до мене с наведена глава и казва:

— От три дни не съм ял…

Защо пък тъкмо от три дни? Защо не от четири или от два? Във всички приказки все от три дни не са яли хората. Тогава как мога да му вярвам сега?

Той ме поглежда и навежда глава.

И тъй, още един човек, който няма какво да яде. Сродна душа, само че е облечен другояче, не като мене. Ако аз не мога да разбера този човек още при първата дума, как ще го разберат хората, които имат какво да ядат?

— Ела малко с мене, ей сега ще ти дам нещо.

Тръгваме двамата подир вехтошаря, а той върви пред нас и си пее:

— Тралалала… тралалала…

Този просяк е наистина пратен от Бога. Бог се е събудил и почва да действа. Просякът ще продаде палтото ми.

— Виж какво, момчето ми, — казвам аз на просяка, — какво ще кажеш за това палто?

— Много хубаво палто.

— А цветът му?

— Много хубав.

— Драги, боклук е. Боклук, нищо друго. Не го искам вече. Почна да ми омръзва. Продай го на вехтошаря.

— Колко му искаш?

Този човек е умен. Баща му сигурно е ходил в гимназия. Такова нещо е наследствено…

— Колкото можеш да изкараш.

Той взема палтото и го занася на вехтошаря. Аз се оттеглям дискретно настрана. Вехтошарят взима палтото, разглежда го подробно. Чувам го като казва:

— Ще ти дам четиридесет франка за него.

Съвсем забравих да кажа на просяка да се пазари. Аз никога не съм се пазарил в живота си, но не може да продължава тъй, чиста лудост е. Трябва най-сетне да започна нов живот. Той ще покачи може би с пет франка. Според теорията за витамините, може да се живее с по пет франка на ден. Без витамини, с по три франка. Вземам решение, ставам и отивам при него, възроден… решен да се пазаря; за мене изгрява нов живот. Осанна!

— Палтото е мое. Тридесет и пет франка.

— Четиридесет, — отговаря вехтошарят неуверено.

— Тридесет и пет! — изревавам аз.

Вехтошарят се изплашва, плаща тридесет и пет франка и си отива.

— Какво те прихвана тъй? — пита ме просякът.

Наистина, какво ме прихвана тъй?

— Той искаше да даде четиридесет за него.

— Я кажи и ти сега, господин просяк, виждал ли си друг път такова долно, мръсно животно? Тичай веднага подир него да му искаш петте франка! Аз съм чужденец тука и не знам обичаите в тази страна. Аз съм чужденец, господине.

Просякът хуква подир вехтошаря. Аз хуквам подир просяка. Двамата почват да махат с ръце и да показват към мене. Чувам ги да разискват за родителите на вехтошаря.

Минувачи се спират и започват да се заслушват. Аз не обичам такова нещо.

Трябва да дам на просяка най-малко пет франка. Като продаде палтото, човекът си развали добрата репутация из този край. Негово право са петте франка, които той сега изкопчва. Тогава какво чакам тука? Ами ако не ги изкопчи, тогава аз ли трябва да му дам нещо от моите тридесет и пет? Нека просякът да продаде ловджийското палто на своя баща! Ами ако баща му няма такова палто? Какво искаш да кажеш, как тъй да няма? Баща без палто? Ууф, защо стоя тука да чакам толкова време?

Измъквам се полека до ъгъла на улицата, тогава хуквам към къщи и се втурвам нагоре по стълбите.

Но защо си дойдох вкъщи?

Къде е онази храна за бебета? Господ да й е на помощ. Изпразвам всичката върху хартия, завивам я и я изхвърлям през прозореца. Тя пада право върху покрива на отсрещната работилница.

Е, това се свърши, сега ще отидем да се нахраним.

Пъхам си ръката в джоба да преброя парите си — няма ги! Преглеждам разните си джобове — просто изчезнали! Казвам едно „Отче наш!“ и пак претърсвам. Десет „Отче наш!“. Пак няма пари. Какво значи тази работа?

От глад съвсем съм се побъркал.

Изтичвам надолу по стълбите и по улицата, до мястото, където сключихме изгодната сделка за палтото.

Нито следа от вехтошаря, нито следа от просяка. Не смея да предположа, че двамата са изчезнали, докато аз съм се молил.

Как изглеждаше този просяк? Не мога да си спомня. Само толкова знам за него, че не е ял от три дни, но сега е може би въпрос на секунди, докато почне да яде.

Цял час ги търся — напразно.

Свършено, безвъзвратно.

Връщам се в стаята си и в отчаянието си сядам на един стол.

Ако не бях зарязал просяка, сега можеше двамата да се храним някъде. Просякът щеше да ми разправя историята на живота си; сигурно е имал интересни преживелици. Сигурно се храни сега, но положително не в този район.

Поглеждам навън през прозореца.

Бебешката храна лежи върху покрива насреща, загъната в хартията. Тъй е по-добре. Откакто бебешката храна и аз спяхме в една и съща стая, плъховете на хотел Ривиера чукаха възбудено на вратата ми точно, когато удряше полунощ. Е, сега най-сетне пак ще има мир и покой.

Небето е приятно сиво и птички летят над къщите. Зад прозорците живеят хора. Някои щастливи, други нещастни. Да, да, има много нещастни хора. Ако на някого му се разстрои стомахът, той е направо нещастен. Може даже и да си поплаче. Аз не съм нещастен. Ако е тъй, тогава защо стоя тука тъй тъжен? Човек трябва да бъде весел.

Трябва да изпея нещо.

Някоя проста песенчица, каквато даже и аз знам, да ме успокои. Но не знам никаква песен. Не, знам: националния химн. Но той е тъжен; освен това, човек трябва да стои прав, докато го пее. Знам и друга песен: „Всичко е весело през май.“ Но тя е глупава.

По-добре е да гледам небето. То е приятно сиво и птички летят насам — натам по него.

По него или под него?

Птичките са добре, хвърчат и се хранят. Какво ли ще стане, ако кацнат върху бебешката храна? Още не съм схванал, изглежда, значението на факта, че бебешката храна не е вече моя, защото си седя тука съвсем спокойно.

Птичките ще кълват бебешката храна. Ужасно!

Бебешката храна може да не е хубава, но е хранителна, тъкмо затова я хвалят, питателна храна.

Внимание, човек не бива да изгуби напълно навика си да яде.

Пак слизам долу и казвам на Муши-очи:

— Извинявайте, изтървах един малък пакет. Падна върху покрива на работилницата.

— На работилницата ли? Тя е на съседната улица. Как падна чак там?

— Ами, вижте, пакетът е много лек, съвсем не ми е чудно. Вятърът го подхвана и го отнесе там. Имам някои скъпи спомени в пакета. Леля ми, когато бях съвсем малък…

— Днес е неделя, работилницата е затворена. Обадете им се утре. Ще си го получите. Нищо няма да стане на пакета.

Утре.

Погледнато правилно, не е нещастие. Поне ще трае по-дълго време. Пък и организмът на човека има нужда от малко почивка. Даже и стомахът трябва да си има свободно време. Може да се е пресилил с тази бебешка храна. Кой може да го знае?

Връщам се горе в стаята си.

Бебешката храна още лежи на покрива.

Какво може да се направи? Във всеки случай, трябва да се признае: единственото нещо за ядене, достъпно за мене, е тази бебешка храна на покрива. Трябва да прегъна една топлийка и да я завържа за края на един канап, да му сложа нещо тежко на края и да го хвърля на покрива; тогава ще мога да си прибера пакета.

Нямам канап, но имам една макара конци. Трябва да взема тройна дължина конец, да го усуча и тогава той ще удържи.

Боже мой, сега имам вече работа! Само да трае повечко време.

Прегъвам една топлийка и я завързвам здраво.

Как да сложа тежест на тази въдица? Измислих го: с ключа от вратата, той е хубав и тежък.

Главната работа е да се прицеля точно. Кое око трябва да се затваря при прицелване? Не мога да го разбера, във важни моменти винаги ми идват идиотски мисли. Хайде, това няма значение.

При третия опит успявам.

Хвърлям ключа в широка парабола, той отлита даже и оттатък покрива на работилницата.

Сега дръпвам конеца внимателно. Той не се помества.

Върхът на топлийката трябва да се е закачил някъде. Ако дръпна конеца много силно, ще се скъса и ключът ще падне. Но ключът трябва да бъде върнат на мястото му. Не много отдавна Муши-очи се скара на един наемател, който изгуби ключа си и после не искаше да купи нов. В края на краищата се принуди да го плати. Човек не може да скрие изгубването на ключа, защото бравата няма ключалка отвън и даже когато вратата не е залостена отвътре пак може да бъде отворена само с ключ.

Ако ключът се изгуби, не мога вече да изляза оттука и ще стоя затворен като в затвор, не мога да оставя стаята отворена, когато излизам.

Напразно се опитвам да освободя ключа, той не мърда от мястото си.

Боже, само да мога да си прибера ключа, ще бъда съвсем доволен от толкова. Какво ще стане, ако конецът се скъса? Трябва да го обмисля. Не мога да обясня как е стигнал ключът там… нито пък, каква е била истинската беда. Не мога да призная, че е станало за този пакет; иначе ще го отворят и ще видят, че съдържа един вид брашно; ще го дадат да му направят анализ, и, ако излезе нещо, които не се яде, ще ме затворят в лудницата. Пък тя е в Шарантон.

Как може да се върне цялата работа назад, сякаш не е била?

Дръпвам конеца отчаяно; внезапно той се откачва и ключът се появява на покрива. Аз маневрирам много предпазливо и го докарвам близо до пакета с бебешката храна. Сега те са един до друг. Трепетни моменти. Я да си потъркаме ръцете от радост и тогава да продължим хубавата работа.

Ключът лежи върху пакета и го мъкне със себе си. И тъй, бебешката храна е захапала въдицата. Пакетът се издига полека, хартията се разтваря, бебешката храна изпада; сега лежи върху мръсния цинков покрив.

Свършено е. Аз си го знаех… няма значение… напротив, тъй е най-добре… с други думи, сега…

Но ключът е спасен. Ех, цялата работа с бебешката храна е поне свършена, веднъж завинаги. Да не приказваме вече за нея. Дръпвам бързо конеца с ключа, завързан за него. Пак се закача. Навеждам се навън и виждам, че топлийката се е закачила в някакво пране, простряно да съхне пред прозореца на втория етаж на хотела. Опитвам се да я откача, но не мога. Дърпам, опъвам — никаква полза. Но и ключът не може да остане там. Не мога да обясня на всички тези хора всички усложнения на тази работа. Нищо друго не ми остава, освен да издърпам горе това пране и после да го хвърля на двора. Те ще си помислят, че е паднало.

Задърпвам го бързо нагоре.

Един чифт дамски дантелени гащи.

Веднага някаква жена се навежда навън от прозореца.

— Кюлотите ми? Къде са ми кюлотите? — пита тя и се взира отчаяно към двора.

Поглежда и нагоре към мене. Аз се преструвам, че се интересувам силно от небето. Само да запазя спокойствие, там е главната работа. Даже си протягам ръката, да се уверя, че не вали дъжд. Слънцето грее силно. В този момент то трябва да продължи да грее все тъй. По-рано още продължаваше да вали.

— Не сте ли виждали кюлотите ми, господине? — пита ме тя.

И един мъж се появява на прозореца и изревава:

— Кого питаш ти за кюлотите си?

— Не го познавам.

— Не е вярно! Иначе нямаше да го питаш. Коя жена пита чужди мъже къде са й кюлотите? Отговаряй или ще те удуша!

Жената не отговаря нищо. Той ще я удуши. Утре ще ни има във вестниците, и тримата. (Мъжът с дантелените гащи в ръце ще бъде отбелязан с едно бяло кръстче.)

— Ей, ти там! — крещи мъжът нагоре към мене.

Отдръпвам се назад, но в ръцете си още държа смутено дантелените гащи.

— Страх го е да си покаже лицето! Но няма нужда, видях го вече! Ако те пипна някъде, ще те накълцам на кюфтета! (Младежът, накълцан на кюфтета, ще бъде отбелязан с две кръстчета.)

Къде да пъхна кюлотите? Под леглото? Ще ги намерят там. В шкафа? И там ще ги намерят. Шкафът няма ключ. Да ги хвърля ли долу на двора през нощта? Най-добре ще бъде да ги натикам в джоба си и после да чакам удобен момент да ги сложа пред вратата на собственицата им. Но коя е нейната врата? Ще питам… не, не може. Да върви по дяволите заедно с кюлотите си! Трябва просто да ги оставя някъде. Във всеки случай, повече от това не може да се направи днес. Изпивам един литър вода и лягам на леглото си напълно облечен.

Вече е седем и половина, а съпругът още не се е появил. Сигурно иска да отложи посещението си за утре.

Ще почета малко от речника си и после ще си легна да спя.

Много умно е наредила природата, че гладен човек може да спи добре. Ако и това не можеше… Сега не ми е гладно. Защо ли не ми е гладно? Може ли бебешката храна да е била толкова хранителна? Не ми е гладно, защото това е краят. Организмът се е отказал вече от борбата срещу съдбата. Последният момент ще дойде толкова внезапно, че не ще имам време даже и да извикам. Внезапно не ще мога вече да стана на крака и всичко ще се свърши. Не бива да се лежи на легло; никъде не бива да лежа. Ще седна на креслото, ще ставам от време на време и ще проверявам мога ли още да вървя.

Краката ми са слаби като на човек току ща станал от боледуване. Може мускулите на краката ми да са атрофирали вече. Ей сега забелязах колко чудновато дишам.

Не мога да понасям повече.

Стига ми толкова гладуване.

Боже, не искам вече. Стига толкова. Ще се разбунтувам. Разбираш ли ме Ти? Чуваш ли ме? Бунтът избухна вече! Моля Ти се, направи нещо. Няма смисъл да създаваш хора, пък да не се грижиш за тях. Ако е вярно за птичките от небето, че ги храниш… какво става? Каза ли някой нещо?… Да… такова нещо не може да върви все тъй… Искам храна.

Искам храна!

Но не искам какао и нормандско сирене. Искам истински обяд.

Щом Ти се грижиш за птичките от въздуха, тогава моля Ти се, погрижи се и за мене. Стига сме приказвали със символи. Моля Ти се, промени условията, при които живея. С обратна сила, ако може да се иска. Всички неща, каквито не съм ял досега, аз съм ги спестил! Искам да ги изям сега всички наведнъж!

Стига толкова. Стига! Ще забъркам такава каша, че… Ти не можеш да си играеш с мене… ей сега ще Ти покажа…

Когато сграбчвам стола, един от краката му разбива стъклото на прозореца; парчетата издрънчават.

Олеле!

Поглеждам предпазливо надолу към двора.

Всичко е тихо, нито един звук. Нищо не са забелязали. Няма да мога да се пазя срещу проникването на студа; ще умра от течението.

Ах, Боже мили, мили Боже, не съм лош, само съм нещастен. Ти знаеш много добре, че съм само нервен. От месеци насам съм живял само на хляб и какао. Нервите ми не могат да издържат повече. Ти го знаеш, защото Ти си измислил тази глупава нервна система… Боже милостиви, от цяла седмица съм се хранил само с бебешко брашно и вода…

Трябва да се помоля.

Искай, и ще ти се даде.

Ах, Боже Господи, Вечний Боже, Отче Всемогъщи, където и да си из вселената… една чаша чай без ром, един резен хляб с масло. Няма нужда маслото да бъде дебело, предпочитам резенът хляб да бъде малко по-големичък; даже и да не е съвсем пресен, няма значение, пък мога да мина и без масло. И половина да бъде чашата с чай, пак ще ми стигне. Хлябът с маслото може да почака до утре. Или само една цигара… Божичко… Господи…

… седнал от дясната страна на Бога…

Не мога да се моля. Само искам да мисля за Тебе благоговейно. Няма нужда даже и да правиш чудо. Нямам нищо против, ако го направиш с обикновени средства, без да привличаш хорското внимание. Да, но как… Без да се привлича хорското внимание?

Внезапно да ми припомниш, че едно време съм сложил една цигара някъде и после съм я забравил.

Или нещо подобно.

Имам един малък медальон на Света Богородица. Слагам го на масата, отпускам си главата върху ръцете и се опитвам да си спомня за някоя цигара.

Честна дума, наистина вдигнах една цигара някъде. Но къде?

Къде? Мога да се закълна, че вдигнах и един резен хляб с масло. Преди по-малко от седмица.

Претърсвам масата, в чекмеджето. Нищо, никъде. Претършувам даже и между относителните ризи.

Докато гледам една от ризите, откривам голямо петно от кръв. И на друга. Петна от прясна кръв. И тука, където по-рано нямаше нищо.

Поглеждам ръката си. Кръв тече от дясната ми ръка. Ръкавът на палтото ми е целият в кръв… голямо, мръсно, тъмночервено петно.

Какво ми се е случило?

Хуквам изплашен към вратата. Но къде тичам? Да не искам да избягам от себе си? Трябва да е от счупеното стъкло на прозореца.

Сега разбирам всичко.

Силите ми отслабват все повече, напуска ме даже и малкият ми запас от кръвчица.

Все пак, Бог е безкрайно добър. Не трябва да се плаша, сигурно всичко се дължи на великата Му мъдрост. Бог не иска да върши чудеса. Иска да върша добрини, но не по този начин. По някакъв друг начин, тъй че аз да не го разбера.

Сега ще умра бързо. Бързо и с малко болки… и после ще се родя отново, като приказно богат човек.

Страданията пречистват и облагородяват. Човек трябва да страда, даже и да гладува. Също тъй трябва и да се моли. Но защо са поповете такива червени и охранени? Слава на Исуса Христа.

* * *

Не знам кога съм задрямал, но посред нощ ме събуждат силни писъци.

Женски писъци. Бият някоя жена, бият я посред нощ. Чудно! Не може да бъде момиче, момичетата не ги бият нощно време. Такова нещо е рядко и се случва само след като е ходила на танц.

Поглеждам навън през прозореца. И сега чувам разни шумове, но не тъй силни. Всички прозорци са тъмни. Никой не се интересува за този работа. Сега мога да хвърля гащите на двора; но кой знае, може би тъкмо собственицата на гащите яде сега бой. Ужасно. Писъците стават още по-силни, по-болезнени, пък никой не иска да се намеси, да спаси тази нещастна женица от пълно смазване. Никой ли не се интересува, или не могат да чуят?

Минава ми през ума една ужасна мисъл: Освен мене, никой друг не чува. Затова никой не идва. Много ясно е: халюцинация е, последствие от глада. Трябва веднага да успокоя организма си и да му обясня, че и аз не чувам нищо. Ще има да стават и по-страшни неща. Не трябва да се изненадвам от тях и не бива да ги казвам на никого. Шкафът ще отиде при умивалника и ще му се поклони. И разни други неща като това. Ужасно! Пък и не бива да се изненадвам, ако бебешката храна влезе през прозореца и ми се ухили до уши. Трябва да затворя прозореца, ако още не е станало много късно; но тогава няма да се чуват вековете ми за помощ. Но аз не бива да викам за помощ, всички тези работи са само видения и ако го разберат, ще ме затворят в лудницата. А пък тя е в Шарантон. Накъсо казано, няма никаква помощ. Сядам накрая на леглото и чакам за виденията.

Леко тракане в далечината, сякаш влак се приближава. Чувам даже и тракането на влака върху стрелките. Влакът идва още по-наблизо. Значи ще имам и цял влак. Как ли ще влезе тук? Но недей нервничи. Трябва да гледам на цялата тази работа като на мираж и да не противореча на виденията. Само да казвам „да“ на всички:

Уморен съм и си лягам да си отпочина.

Кръстосвам си ръцете на гърдите.

Моля ти се, Боже мили, бди над мене.

Както тук лежа и спя.

Ако днес съм сторил грях.

Моля ти се, Господи, изтрий го, заличи го…

И пази моите родители, братя, сестри, враговете ми и учителя ми от неделното училище.

Не, учителят ми от неделното училище трябва да дойде по-скоро. Той идва с влака и ей сега ще влезе тука. Учителят от неделното училище е хусарски офицер в пълната си младост и идва със сабя. Той ще убие бебешката храна.

Туй пък що за глупост е?

Помощ! Помощ!

Има нещо объркано в цялата тази работа. Кнут Хамсун не е писал за такива видения. Не е ли? Ето, идва Хорла. Над нея пише: Хорла. Сега идва ред на мебелите. Те ще минат в шествие.

Страхотна тишина. Защо тъй утихна всичко изведнъж?

Светла ивица се появява в долния край на черното като смола небе.

Странно, отвън се дочува правилно чукане.

Бебешката храна! Божичкоооо!

Трябва да отида към нея и да спра тази работа. Нещо… някакво оръжие… Залитам към прозореца. Из съседния двор върви някакъв мъж, съвсем нормален мъж. Изхрачва се и запалва цигара.

Някъде се отваря прозорец.

Идва зората.

Тъкмо навреме идва, също като спасителите в американските филми.

Утро.

Падам в леглото.

Глава IX

Понеделник

Слънцето грее през прозореца и една ивица светлина пада върху леглото ми, но без да топли. Аз лежа на леглото и нямам ни най-малкото желание да се мръдна. Сега всичко ми става ясно като бял ден. Всичко е обяснено. Голямо, дълбоко спокойствие ме обхваща: идва ми даже да се усмихна, но и аз не знам защо.

Една муха пълзи нагоре по прозореца. Спира се, извива си предните крачка, почиства си главата: веднъж, дваж…

Там, където хартията по стената образуваше балдахин над прозореца, сега съвсем се е скъсала. Вчера я хванах, като нямах друга работа, и сега тя виси от стената също като крилото на някой грамаден умрял орел. Стената зад нея е гола и трепери от студ. Какво ли търси тази муха в моята стая? Няма да намери нищо за ядене тука. Тази мухичка е дошла отвън и утре няма да я има вече тука. Колко ли време може да издържи една такава мухичка на глад? Мъжка ли е или женска? Тази муха е душата на някой умрял човек и е дошла да ме утеши.

Мухата продължава и продължава да се чисти.

Тази муха е съдбата. Всяко едно от крачетата й носи до шест хиляди бацили; шест пъти по шест прави тридесет и шест хиляди бацили, без да смятаме главата, крилата и всичко останало.

Тази муха е смъртта.

Посягам полека за една обувка. Мухата бръмчи из стаята и за нищо на света не иска да кацне никъде. Съвестта й не е чиста. Сега, ето я, кацва на електрическата крушка. Без да се замислям, захвърлям обувката и строшавам крушката със силен трясък.

Сега няма вече и електрическо осветление.

Под защитното було на нощта виденията пак ще изскочат. Какво ще стане тука през нощта? Видения в мрака… Трябва непременно да изкарам малко пари за нова крушка. Колко хубаво стана за мене, че счупих тази електрическа крушка: по този начин волята ми да живея се събуди отново. Няма и да лягам вече; от многото лежане човек се отпуща толкова много. Внезапно няма да мога вече да стана от мястото си. От сега нататък по-скоро ще седя на креслото и ще ставам от време на време да се поразхождам малко; постоянно ще проверявам дали имам сила да вървя. Да, аз бях взел това решение още вчера.

Трябва да изкарам на всяка цена малко пари. Ще вървя по улицата и ще оглеждам тротоара внимателно, може да намеря малко пари. Париж е голям и всеки ден тълпи хора губят пари. Защо по-рано не ми дойде на ума това? Губя си времето да мечтая и да чакам чудеса, вместо да се погрижа за действителни неща. Кой може да знае колко пъти съм минавал покрай изтървани на улицата пари?

Слизам долу с твърди стъпки. Ще намеря пари, това е сигурно; само не знам още как ще ги разпределя и колко ще бъдат.

Муши-очи казва, че сега работели оттатък в работилницата, тъй че можело да си получа пакета.

Този човек е без характер.

Крача по улицата и оглеждам старателно всяко късче книга. Може да има загънати пари в нея. Само трябва човек да бъде търпелив и да постоянства в търсенето. Не може да има пари на всяка стъпка, и това е добре, иначе маса хора щяха да ги търсят. Човек трябва да бъде пъргав, за да ги намери. Двама души са замесени в тази работа: един, който губи парите и втори, който ги намира. Успехът е сигурен петдесет на сто, защото имаме вече единия от тях, аз, който търся. След като поскитвам около два часа, връщам се в хотела изморен. Едва единадесет и половина. Към един часа мога да отида да изям един въображаем обяд. Защо вървя толкова много? В целия си живот не съм вървял толкова много, както през последните няколко дни. Бягам от смъртта. Стаята ми вече има вид на гробница.

Крача насам-нататък из тази гробница като човек, който е пропуснал възкресението, а сега не иска да пресилва нещата.

Внезапно се чува силно тракане на вратата и тежки стъпки на някакъв плещест, набит мъж. Той не казва добър ден, блъсва ме настрана, отива при прозореца, отваря го и поглежда навън.

— Да, този беше, — изръмжава той. — Къде са кюлотите на жена ми?

Добре, хайде да му обясним работата подробно.

— Вижте, аз имах малко брашно за бебета… — (Тъй или инак, утре ще умра.)

— Къде са кюлотите на жена ми?

— Вижте, аз имах малко брашно за бебета. Не знам как го казват, защото загубих кутията. Открай време исках да намеря адреса на фабриканта; сега можеше да му телефонираме и щяха да ви уверят, че казвам истината. Не. Трябва да питаме във фабриката, тоест собственика на бараката, не в дюкяна. Аз бях номер 132. Утешителната печалба.

— Тука ли са кюлотите на жена ми, или не са?

— Не са.

Той попипва джоба на палтото ми и измъква гащите.

— Това какво е?

— Аз изгубих брашното за бебета, знаете. То падна на покрива и аз взех ключа, но преди това взех и една макара конци. Ей сега ще ви покажа цялата работа…

Не, не мога да му покажа нищо.

— Това какво е? — Той тика кюлотите под носа ми и реве:

— Ето инициалите на жена ми!

Тя не трябваше да ги бродира там.

— Какво значи това? — пита той.

— Вижте какво, кълна ви се във всичко, най-сетне то няма значение сега, но аз не искам да смятате, че ви разправям измислици, и даже тъй… аз исках да издърпам горе бебешката храна с конеца; иглата се закачи за кюлотите на жена ви. Кюлотите не знаеха да паднат или не. Тъй че дойдоха горе, при мене и аз тъкмо се канех да ги върна, когато вие почнахте да крещите, което трябва да е изморило гърлото ви, ако може да се каже тъй. Има един добър цяр за това. Един мой приятел е студент по медицина и може да ви вземе това лекарство евтино, даже и без нищо. Аз веднага ще отида при него; преди да мине един час… непременно ще ви помогне… ще видите… то е нещо за намазване на гърлото…

— Вие познавате ли се с жена ми?

Той изважда джобното си ножче и отваря шумно тирбушона му. Иска да ме убие, и то с тирбушона, моля ви се. Ще бъде бавна смърт.

Човек не бива да възразява на измамени съпрузи.

— Да, познавам се.

— Добре, казвайте веднага какво има помежду ви?

— Нищо особено.

— Вашето частно мнение не ме интересува. Искам да чуя фактите.

— Да, малко чудно е.

— Какво е чудно?

— Недейте крещя толкова силно, ще ви кажа фактите. Ние още не сме стигнали наполовина до там.

— Не се отклонявайте от въпроса.

— Че кой се отклонява от въпроса? Аз наистина не се опитвам да се откопча от него. Да, въпросът… погледнато в тази светлина, какво значи въпрос?

— Сега какво става, сега, лапнитеменуга такъв! — реве той.

(Лапнитеменуга… Боже Господи… есенно време…)

— Сузано, казвам й един ден, — подхващам аз.

— Жена ми се казва Мария-Луиза.

— Но аз винаги й казвах Сузана. Много глупав навик, признавам го, но тъй беше… няма да си правим труда да ви обясняваме защо. По някой път човешките работи са като например фата моргана… на петдесет крачки над повърхността на пустинята?… Какво представлява едно зрънце пясък, а?

Той стоварва юмрука си върху масата толкова силно, че тя насмалко да се счупи.

— Какво стана?

— Аз ще бъда съвсем откровен.

— Хайде де!

— И, впрочем, най-добре е да не слушате какво ви разправям аз… от болки съм се побъркал.

— От кога се познавате с нея? От колко време?

— Не е от много време.

— Има ли една година, откакто я познавате? — крещи той.

— Да… около една година, ако обичате.

— Лъжете, познавате я от две години.

— Добре, добре, нека бъде вашето, две години.

— С други думи малкият Луи е ваш, — казва той разпалено.

— Какъв малък Луи?

— Синът ви! — той диша дрезгаво, става полека и излиза полека от стаята.

Защо не казва сбогом на излизане? Само едно нещо не мога да разбера, защо той не каза сбогом?

Четвърт час по-късно на вратата се чука; мъжът се появява, слага близо до вратата два големи куфара и си излиза, без да каже нито дума. Краища на дрехи висят от куфарите. Вижда се, че са ги опаковали набързо. След кратко време той пак се появява, този път с едно бебе на ръце. Слага го на леглото, застава пред него за малко, после казва с глух глас, като посочва към мене:

— Баща ти.

Обръща се и изчезва. Щом той си отива, веднага идва Муши-очи и обяснява, че не може да остави стаята за сто тридесет и пет франка на двама души. Ужасно.

Пет минути по-късно в стаята се втурва една млада жена, силно разтревожена.

— Той го е убил! — пищи тя и се хвърля върху детето.

Детето изревава, сякаш са го намушкали. Жената плаче, но замлъква след малко и обръща към мене бледното си лице, измокрено от сълзи.

— Сега можете да разберете, господине, какво съм страдала с този звяр. Ревността му е същински ад. Обвинява ме, че съм имала любовна история с вас и че вие сте бащата на детето ми, пък днес се виждаме за пръв път… Това е трагедия, господине! Още днес ще си замина за провинцията. Моля ви се да остана тук, докато стане време за гарата. Опасно е да остана сама с този маниак. Вие сте мъж.

— Да.

— Ще ми направите ли една голяма услуга?

— Животът ми е ваш.

— Ползвам ли се с вашите симпатии?

— Мога ли да говоря пред малкия Луи? Той ни наблюдава много подозрително.

— Да, разбира се. Какво искахте да кажете?

— Мога само да съжалявам, че съпругът ви не е прав в обвинението си. Отчаян съм, мадам.

— Наистина? — запитва тя тихо, почти с въздишка.

Навежда глава, ръцете й играят неловко с гарнитурата на роклята й.

Малкият Луи на леглото ни наблюдава като шпионин. Само чака да дойде времето, когато ще се научи да приказва, за да разправи всичко на баща си.

Младата жена се обръща полека на друга страна, отваря ръчната си чанта, изважда си кутията с пудрата и напудря лицето си; слага си и червило на устните. Тя е тънка, висока… роклята закрива фигурата й толкова дискретно, че само човек толкова изоставен и подивял като мене може да се вълнува, като я гледа. Тя се обръща и ме улавя за ръката:

— Направете ми една услуга. Заминавам с вечерния влак. Не искам да се срещам пак с мъжа си. И, освен това, той каза да не отивам вече в апартамента, защото седи и гледа към вратата с отворен бръснач в ръка. Моля ви се, слезте долу, помолете го да ми върне зестрата. Недейте се опитва да му обяснявате работата. Един ден все трябва да свърши между нас. Като вземем всичко под внимание, вие виждате една щастлива жена пред себе си, — казва тя и очите й се наливат със сълзи.

— Коя е вашата стая, — запитвам аз.

— Вторият етаж, номер дванадесет.

Оправям вратовръзката си. Много добре, ще сляза долу. Ако съпругът посегне да ме удари, ще го ритна и ще го удуша. Искам да кажа, за да спазваме хронологията, най-напред ще го удуша и тогава ще мога да го натупам спокойно. Слизам долу и почуквам на номер дванадесет на втория етаж. Никакъв отговор. Влизам.

Съпругът седи на масата, пише някакво писмо.

— Моля, дайте зестрата на жена си, — казвам аз.

— Каква зестра? — отговаря той и ме поглежда много смирено.

— Какво искате да кажете с този дързък отговор? Няма да търпя такова държание!

— Седнете, ще ви покажа книжата, да видите как съм вложил парите.

— Не ме интересуват вашите влагания. Не са ви дали зестрата да си играете с нея.

Той излиза от стаята и се връща с бутилка вино и две чаши.

— Нека да разискваме тази работа като мъж с мъж. Аз съм готов да върна зестрата на части, на вноски.

Той напълва чашите и ми поднася табакерата си с цигари. Ръката му трепери.

— Къде е зестрата?

— О, — обажда се той и се залавя да заглажда покривката на масата.

— Не е ли останало нищо от нея?

— Разбира се.

— Какво искате да кажете, разбира се? Дайте ми каквото е останало!

— Една цигара? Няма ли да опитате виното?

— Господине, аз съм дошъл тука като официално лице, не можете да ме подкупите.

— Трябва ли да се бием?

— Не! — изревавам аз.

— Добре тогава! Всичко най-хубаво! Пийте!

— Всичко най-хубаво.

— Мога да ви дам пет хиляди франка. Не ви се сърдя. Вероятно вие не сте виновен. За ваше здраве!

— Къде са петте хиляди франка? Искам ги в дребни банкноти.

— Днес следобед ще отида в банката и довечера ще изпратя горе парите. Тъй че пийте една чаша вино!

Неочакван обрат на събитията. Мъжът внезапно изгубва самообладание, после пак идва на себе си. Какво става с мене? Идват ми разни мисли… или да го удуша… или да го прегърна…

Не оставам по-дълго. Веднага се връщам горе, защото ако постоя тука още малко, ще бъда принуден да се прибера в стаята си пълзейки на четири крака.

Глава X

Когато влизам, жената е заета да кърми малкия Луи.

— Какво каза той? (Колко е хубава гръдта й!)

— Парите ще бъдат тука довечера, бъдете спокойни.

Всъщност само аз имам нужда от този съвет.

Веднага си намирам работа да подреждам книжата си. Не мога да й кажа, че нямам никаква работа.

Гръдта й е толкова хубава… хубава, мека, бяла топка. Изпъква толкова ярко срещу тъмния цвят на роклята и подава сладостно благоуханната си главица като разцъфнало цветенце през пролетта… Малка розова пъпчица… Майчиното мляко е много хранително.

Внезапно погледите ни се срещат в огледалото. Жената отмества полека малкия Луи от гърдата си. С леко свиване на раменете скрива гърдата си под блузата и продължава да седи мълчаливо накрая на леглото с ръце върху полата си. Най-внезапно ми се завива свят, обзема ме невероятна умора.

— Госпожо… аз… важна работа… трябва да изляза сега.

— О, моля, ако ви преча… извинявайте… може би не правя добре като стоя тука.

— Не, моля ви, стойте… аз непременно ще се върна… още не зная, как… но непременно…

Струва ми се, че ще ми прилошее. Не искам да ми прилошее пред жена. Няма значение къде ще отида, но трябва да се махна от тука.

Стаята почва да се върти около мене. Сега ще стане нещо ужасно, нещо страхотно. После ще умра, но даже и тогава, това преходно положение… само ако ми дойде помощ отнякъде… кой може да ми помогне? Боже мой… залитам, излизам пред вратата и се улавям за перилата.

В главата ми бучи, сърцето ми бие до спукване.

Не знам колко време съм стоял тъй. Не знам какво е станало с мене.

Напипвам си внимателно пътя надолу по стълбите, стъпка по стъпка. От чистия въздух ми става добре. Сега стоя пред входа на хотела, вече съм дошъл на себе си. Само мислите ми са объркани.

Мислите ми са много объркани.

Ненадейно съпругът се изпречва пред мене.

— Здрасти, ето ме!

— Добро утро!

— Къде отивате? Ще дойда с вас. Не можете да отидете далече тъй, без палто.

— Отивам да взема нещо за ядене…

— Елате да хапнем заедно.

— Аз винаги се храня сам…

— Можем да разискваме удобно по нашата работа, докато се храним. Какво ще кажете? — той просто ме улавя под ръка.

— Наричайте ме просто Луи. Аз знам един много добър ресторант тука. Когато искам да си хапна хубаво, просто повиквам някое такси. Шофьорите на таксита разбират от тази работа повече, отколкото от каране на автомобил. Познавам Париж като петте пръста на ръката си.

В ресторанта слагат пред мене една чиния, чаша, нож и вилица.

Луи поръчва гозбите. Ще имаме два вида вино. И аперитив.

Ордьоври, стриди, пиле, ранни картофи, ориз, раци, пости, сирене, плодове. Божее!

— Трябва да ви кажа, — подхваща той след кафето и като ми предлага цигара, — аз нямам възможност да върна зестрата. Кажете на жена ми, че й прощавам… простил съм вече и на вас! Дявол да го вземе, нека се върне жена ми! Вие можете да задържите малкия Луи.

Той оставя на мене малкия Луи. Малкият Луи е Божи дар в нужда.

Той се поспира за малко, навежда се по-близо, шепне ми:

— Много ли я обичате?

— Не… не, разбира се…

— Тогава защо го направихте?

— Малкият Луи не е мой.

— Да не искате да кажете с това, че тя е мамила и вас? — запитва ме той разпалено.

— Не… аз… моля, прочетете това нещо.

— Какво е то?

— Паспортът ми.

— За какво ми е?

— Ако го прегледате внимателно, ще видите, че преди две години изобщо не съм бил в Париж. Тъй че как може да имам нещо общо с малкия Луи?

Той ме заглежда опулен.

— Луи, стреснах ли ви? Недейте ми се сърди. Не исках да ви стресна.

— Как се добрахте тогава до кюлотите на жена ми?

Ууф, той пак започва.

— Дръпнах ги нагоре… — подхващам аз.

— Дръпнахте ги надолу… искате да кажете. Вижте какво ще ви кажа. Сега то няма значение. Аз не трябваше да се женя.

— Дръпнах ги нагоре.

— Добре тогава, дръпнахте ги нагоре, след като ги дръпнахте надолу. Да не искате да ме убедите, че сте ги дръпнали нагоре, без да ги дръпнете надолу? Това е физически невъзможно. И, както и да е, как можете да обясните…

— Ще ви призная всичко… виждам, че с вас трябва да се приказва открито. Вие сте мъж.

Той ми стиска ръката сърдечно.

— Добре тогава, аз се влюбих до полуда в жена ви. Мога ли да приказвам направо?

— Разбира се.

— Видях, че тази жена живееше с един дърт глупак. С вас. Помислих си: трябва да се запозная с тази дама, но по такъв начин, че вие да не го знаете. Ако й заговоря на улицата, тя може да ви каже и вие ще ме убиете.

— Разбира се, че щях да ви убия!…

— Накъсо казано, дълго време мислих по тази работа. Най-сетне ми дойде една хубава идея. Хубавите кюлоти на жена ви постоянно висят пред прозореца. Реших да ги открадна и, под предлог да ги върна, да се запозная с нея. Тогава тя нямаше да ви каже нито дума, защото това звучи толкова невероятно. Вие сте умен и разсъдлив човек. Как не сте станали до сега министър?

— Да. И…?

— Една нощ се спуснах по стената… Слушате ли ме?… Пропълзях предпазливо надолу по стената и откраднах кюлотите.

— Не ви ли беше страх, че може да се подам от прозореца тъкмо в този момент, да ви удуша и да ви захвърля на двора?

— Страх ме беше, разбира се.

— Продължавайте. Запознахте ли се с жена ми?

— Не.

Парализираща тишина.

Запалваме нови цигари.

— Нямате ли някои по-меки? — запитвам аз.

— Какъв сорт искате?

— Една „Жон“.

— Келнер, една кутия „Мериленд Жон“, бързо, и още една бутилка от това отлично вино.

Той се навежда към мене; върховете на носовете ни се допират.

— Много ли я обичате?

— Много… но само тайно досега.

— Знаете ли какво?… Аз ще ви позволя да я целунете. Можете да й го кажете. Такъв съпруг съм аз! Позволявам ви! Вие го заслужавате!

— Тя няма да ми позволи.

Той се ухилва, преобразен.

— Ние можем да я обичаме и двамата. Келнер, сметка!

Разделяме се пред вратата на ресторанта. Луи имал бърза работа. Щял да се върне късно у дома. Жена му да не го чака за вечеря.

— Кажете й, че съм се срещнал с шефа си и трябва да се забавя с него. Ето ви десет хиляди франка, ваши са. Китайският император ви праща много здраве. Александър Петьофи още е жив.

Луи надава тогава радостен вик, издига се сред облаци и изчезва зад покривите на улица Сен-Жак.

* * *

— Удари ли ви той?

Аз не разбирам какво е станало с мене. Лежа на леглото си. Преди един момент още се намирах пред входа на хотела. На челото ми има студена превръзка, импровизирана от малка дантелена кърпичка.

Две тъжни очи ме гледат изпитателно.

— Силно ли ви удари?

Уморен съм. Затварям очи. Очертания на чудни фигури се вият пред затворените ми клепачи, разтягат се и пак се свиват; сега нищо не ме боли вече. Обзема ме приятно чувство на отпуснатост и отмора, само отмора.

— Удари ли ви той?

Спомням си — смътно, като на сън — че се качих в стаята си… или… качих ли се? Главата ми бучи, усилието да мисля ми е твърде тежко. Звуци, тихи сладки звуци като звън долитат до ушите ми; идват отдалеко, пристигат до мене бегом с приятно тананикане.

— … трябва да изпиете чая… аз ще ви помогна… уморен ли сте?… да знаех аз…

Какъв хубав, вълшебен сън! Отварям си очите само наполовина, от страх, че сънят може да отлети.

Мека, заоблена женска ръка пред лицето ми. Сладостно женско ухание ме гали.

— … аз седнах до вас, на края на леглото… на, пийте го сега…

Тя слага внимателно ръката си под главата ми и я повдига нежно.

— Още малко чай…

Сладостна топлота се разлива по цялото ми тяло. Чувствам, че лицето ми гори.

— Какво стана? — запитвам аз.

— Тъкмо това се чудя и аз… вие дойдохте горе… и внезапно припаднахте… от челото ви тече малко кръв… Божичкооо, как трепери ръката ви… — Пръстите й се плъзват леко по косата ми.

Бавно идвам на себе си. Сядам на леглото. Мократа превръзка се плъзва надолу по лицето ми.

— Чакайте една минутка, аз ще я оправя.

— О, добре е, пак се чувствам съвсем добре.

Младата жена стои пред мене усмихната. Как е името й? Мария-Луиза… да, знам я. Но детето не се вижда никъде. Малко ми се вие свят, но искам да стана. Пипам с ръце за опора, тя идва близо до мене и ръката ми обгръща кръста й. Хубаво, топло женско тяло. Значи, това не е сън. Не е видение. Тя намества дантелената кърпичка на мястото й върху челото ми. Внезапно пръстите й се спират, тя не прави никакво движение. Под заоблената й гола ръка виждам на масата: бял хляб… резени шунка в тънка хартия… масло… сирене… Искам да видя лицето й, но тя ме държи нежно в плен. С челото си чувствам лекото издигане и спущане на гърдите й. По едно време лицето й се обръща надолу към мене, хубавата й заоблена брадичка потреперва, устните й се извиват излеко, сякаш й идва да се разплаче. Тя се приближава до мене още повече. Слага си топлите ръце около врата ми, гали ми лицето със страната си. Милва ме отчасти като майка, отчасти като възбудена девойка. После си отива. Дочувам тихото шумолене на роклята й; тя застава вече на прага и казва:

— Сбогом.

— Мария-Луиза!

— Да.

— Аз съм нещастно почтен човек… отчаяно и безнадеждно почтен… и…

Тя идва много близо, тялото й се притиска в мене нежно и леко. Пръстите й си играят с косата ми. Очите й са притворени, устата й полуотворена, тя ми шепне със сподавен глас:

— Сега стига толкова… стига… не трябва вече да се виждаме…

— Че защо?

— Защото… тъй е по-добре… тъй го искам аз… сбогом! — Тя затваря полека вратата подир себе си.

На пода пред леглото френският речник лежи отворен. На масата хлябът, сиренето, шунката, маслото…

През нощта се чувствам много зле. Ръцете ми, краката ми, по-късно и главата ми едно по едно изгубват всякаква чувствителност. Струва ми се, че гръдният ми кош е пристегнат, едвам дишам. Ужасно.

Навеждам се от прозореца навън, към тъмното небе. Помощ!

Дали е защото ядох тъй внезапно?

Не трябваше да ям! Защо ядох! Боже Господи горе на небето, бъди тъй добър към мене, както и към Кнут Хамсун.

Почва вече да се съмва, когато мъката ми намалява. Чувството ми на отпадналост отминава, мога да си движа ръцете както трябва.

Полека се примъквам назад на леглото и се заглеждам в квадрата на прозореца, който става все по-светъл, и в увисналите ивици хартия по стената.

Глава XI

Колко ли може да е часът?

Будилникът ми е спрял.

Сядам внимателно на леглото, но не мога да видя никъде обущата си. Празен е даже и столът, на който дрехите ми стоят обикновено. Някой ги е откраднал, докато съм спал. Боже, сега ще гладувам гол. Скачам като луд, изхвръквам от леглото; причернява ми пред очите.

Какво беше това?

Зави ми се свят. Недей се плаши! Аз съм напълно облечен, даже и с обуща на крака. Разбира се, снощи не се съблякох.

Вратовръзката ми е накриво, косата ми виси надолу по лицето ми. Счупеното огледало разкривява лицето ми толкова смешно. Наистина, трябва да се измия. Водата е студена, сякаш иглички ме бодат, когато си потапям ръцете в нея, но след това ми става хубаво и топло.

Докато си бърша ръцете, става нещо ужасно. Забелязвам, че нещо бяло стърчи от джоба ми. Дантелените кюлоти. Сърцето ми изведнъж затуптява лудо.

Бях ги пъхнал в джоба си, когато ги издърпах горе… С други думи… нищо не е станало оттогава насетне. Мъжът, жената, детето никога не са идвали тук. Аз страдам от халюцинации. Побъркал съм се.

В това няма съмнение. Веднага усещам силен натиск върху мозъка си. Побъркал съм се. Затова бях престанал да усещам краката, ръцете и главата си.

Какво да правя сега?

Какво да правя сега? Тука се намирам заедно с луд човек. Какви предпазни мерки може да се вземат? Сигурно мога да стана опасен даже и за самия себе си. Значи, трябва да избягам от собственото си тяло.

Лудите хора се лекуват със студена вода. Студени бани. Събличам се с трескава бързина. (Би трябвало да си направя и една риза като за луд). Може би още не е станало късно. С разтреперани ръце слагам легена на пода, напълвам го със студена вода и влизам в него. Но трябва да си сипя студена вода и на главата… Ставам, погледът ми попада върху масата.

Боже Господи, тънката хартия стои още на масата… идва ми да се разплача от радост… шунката беше увита в тази книга… има и трохи… и кората на сиренето — Вярно е, значи… Ето доказателството. Може и да се напипа книгата, също и трохите от хляба.

Обличам се душевно успокоен и слизам по стълбите много бавно и внимателно. При всяка стъпка коленете ми заплашват да се подкосят. Въздухът от улицата е прохладен и свеж. Привеждам краката си машинално в движение; струва ми се, че нямам власт над нищо; навярно не мога да спра на едно място, ако искам, или навярно не ще мога да тръгна наново, след като веднъж съм спрял. Във всеки случай, избягах от най-лошото… Да умреш не е нещастие, но да полудееш! Да преброя ли колко крачки е дълга улица Сен-Жак? Не, много е уморително.

Крача насам-нататък известно време, с лице към хотела. Може би ще видя Мария-Луиза, когато тя излиза, или когато се връща, ако е излязла вече.

Сладка Мария-Луиза… Сладка Мария-Луиза…

Заставам пред една месарница и отвън гледам да видя дали се обслужват добре купувачите вътре.

Интересно, теглят повече месо на купувачите, отколкото им искат. Тези момчета не вършат нищо друго през целия си живот, само теглят с теглилката, и въпреки това нямат достатъчно усет за точност, че да не грешат всеки път с по стотина грама.

Всички месари са охранени, и всички хлебари.

Това е скучно. Прибирам се пак горе в стаята си и се заглеждам навън през прозореца си. Ако Мария-Луиза желае, може да ме види от прозореца си. Може би тя ще дойде горе. Много по-добре ще е да си стоя вкъщи.

Чакам до четири часа следобед и внезапно ми омръзва. Аз не съм влюбен в тази жена. Що за идея! Ще отида в Люксембургската градина и ще я забравя.

В парка неочаквано се срещам с приятеля си, на когото неотдавна, в по-добрите времена, дадох триста франка на заем. От тогава насетне не го видях вече. Нито приятеля си, нито тристате франка. Ах ти, мошеник, ах ти, мръсен мизерник… Сърцето ми тупти силно. Би трябвало да удуша този негодник, без да му кажа нито една дума.

— Добър ден, — казва той.

— Как върви работата? — отвръщам аз.

— Много добре, благодаря. Какво става с тебе?

— Нищо особено.

Какво ставало с мене? А какво става с тристате франка? И няма ли да ги върне? Той ми говори вече за хубавото време.

— Дай ми адреса си, — казва той най-сетне. — Често исках да намина да те видя, но не знаех къде живееш. Някой път може да ми се прииска да си поприказваме…

Може би е срамежлив, та иска да ги изпрати по пощата.

— Довиждане. — Той ми подава учтиво ръка и си тръгва със спокойна съвест. Панталоните му са даже огладени, имат нови ръбове.

Не си струва труда… най-добре е хич да не се ядосваш на такива хора. Колкото по-скоро ги забравиш, толкова по-добре. Колкото до него, лесно мога да го забравя… но парите! Това ще бъде много по-мъчно.

Сега той се обръща.

Вижда ме, че го гледам. Спира се за момент, после се връща. Ако ме нападне, ще го убия!

— Я ми кажи, имам ли да ти давам нещо?

— Да, имаш.

— Колко беше?

— Триста франка.

Той се стъписва. Трябваше да му кажа сто, тогава може би щеше да ми даде нещо.

Той изважда портфейла си, измъква три стофранкови банкноти и ми ги подава.

— Ти знаеш, имам обичай да забравям. Довиждане.

Този тип ми даде парите, сякаш ми даваше милостиня. Трябваше да изтичам подир него и да му запратя парите в лицето. Аз съм не по-малко джентълмен от него. Един от моите прадеди е бил голяма клечка в двора на крал Матиас, пък ти си едно нищо…

Сега ще започна да живея.

— Такси! Хотел Ривиера.

Съдбата няма да ме победи. Мошеници!

Влизам в хотела, почуквам на вратата на канцеларията. Муши-очи излиза тичешком, съвсем изплашен. Навярно съм смутил спестяванията му.

— Какво има, господине?

— Искам да ви кажа, че напускам и ви предупреждавам за стаята, това има, господине.

— Но защо? Да не сте може би недоволен от стаята си?

— Няма даже и едно кресло в нея!

— Господине, до довечера ще имате едно кресло.

— Много добре, тогава. — Излизам си.

— Шофьорът, закарай ме в някой хубав ресторант, но внимавай, ако е някое просто място, ще те застрелям.

— Много добре! — отвръща шофьорът и потегля.

— Спри!

— Що за кола е тази? Къде ще си сложа краката?

— Ако господинът обича може би да легне на една страна… — казва шофьорът и се ухилва. — Или може би ще обичате да седнете на пода и да си сложите краката на седалката.

— Много ще ме задължиш, ако не се държиш нахално! Аз съм мексиканец! Карай сега!

От малкото огледало в таксите ме гледа едно смъртнобледо, старешко лице, непознато, с възпалени очи. С такова лице не можеш да бъдеш млад. Аз съм на двадесет и шест години!…

Спускаме се бързо по Гран-булвар, веселите електрически реклами се запалват, пулсът на живота бие. По тротоарите човешкият поток тече. Появяват се стройните фигури на жени, блясват и изчезват в тълпата. Таксито не е отворено, а затворено.

— Шофьорът, спри! Отвори покрива!

— Защо? Сега не е лято!

— Аз не те питам какъв сезон е, ами искам да отвориш това нещо.

— Вали малко нещо, господине.

— Недей ми говори сега за отвлечени идеи. Имам нужда от въздух. Не го ли виждаш, невъзможен тип такъв! Парите не значат нищо за мене.

Той смъква гюрука назад. Много е студено. Шофьорът ме поглежда недоверчиво.

— Вие американец ли сте, господине? Аз знам един хубав фокус. Ще купим една бутилка шампанско и много чаши. Вие ще пиете наведнъж от всяка чаша и тогава ще я хвърляте върху главата ми. Всяко хвърляне ще ви струва пет франка. Разбира се, аз ще продължавам да карам в това време.

— Това е смешно. Карай!

— Но евтино! Имам още по-хубава идея. Удряйте ми по един бокс в ушите на всеки кръстопът и ще ви струва пак толкова.

— Стига! Карай, иначе ще си занесеш очите вкъщи в кърпа!

Завиваме в една тясна, тиха улица и спираме пред една мрачна наглед сграда. Малка червена лампа гори отпред.

— Какво значи това? Да не си ме докарал в полицейския участък?

— Това е ресторант, господине.

— Тука? Що за номер е това? Казах ти, че искам елегантен ресторант!

— Моля ви, недейте се нервира. Тука е толкова елегантно… Вярвам, господине, че ще имате пари да платите сметката тука!

— Чакай!

— Много добре, — отговори шофьорът и добави шепнешком: — Но внимавайте много, тука и дишането струва пари.

Ясно е като бял ден: шофьорът е скъперник.

Когато влизам в залата, около двеста господа с фракове бързат към мене, всички все безупречно облечени, мрачни господа.

Трапезарията с господата във фракове прилича на елегантен дансинг, от който тълпи жени са избягали внезапно. На тяхно място са поставени маси, а на масите — цветя; затова именно господата са станали мрачни. Стените са покрити с червена коприна и някаква мистична светлина свети от пода. Големи стъклени пеперуди с невъзможни цветове са окачени на стената; и те светят.

Грамаден килим покрива пода, цветният му мотив имитира точно поляна с цветя. По средата на всяка стена има гигантско огледало без рамка; в него трапезарията се отразява, тъй че се добива впечатление за безкрайност. Броят на безупречно изглеждащите мрачни келнери изглежда четири пъти по-голям. И аз стоя колебливо на няколко места.

Група господа във фракове ми се покланят и ме поглеждат, като че съм сериозно болен и отивам на операция.

Къде ли да седна? Няма значение. Изгубих си охотата за ядене.

След кратко мъчително колебание избирам една маса.

Двама господа във фракове застават до мене, отдясно и от ляво, и остават тъй до края на храненето.

Трима други келнери се нареждат в редица пред масата. Оберкелнерът ми се покланя; той държи сребърен бележник и молив. Лицето му е обръснато червено. Очите му плуват в синя светлина, черепът му е жълтеникав, с един-два безцветни косъма по него, вчесани напреки, от едното ухо до другото. Чудна мода. Като разглеждаш тази глава отблизо, става ти ясно следното: този господин е от онези съпрузи, чиито съпруги не им изменят само, когато нямат време.

Менюто не е в златна рамка и това представлява известно облекчение; от друга страна то съдържа гозби с такива имена, че те смущават твърде много. Наименованията са дълги; състоят се от имена на отдавна починали генерали, поети и други невъзможни личности, за които човек може да обича да мисли във връзка с всичко друго, но не и тъкмо когато е гладен и иска да яде.

За да не сметнат продължителното ми търсене като невежествено лутане, избирам набързо двама генерали и един академик. За последния веднага се разкаях. Съчиненията му винаги ми се виждаха несмилаеми, така че и наречената на негово име гозба ще бъде невъзможна за ядене.

Оберкелнерът се отдалечава с тримата келнери, но другите двама остават зад мене. Тези господа са лишени от всякаква любезност, от всякакво чувство и нежност. Поне един от тях да носеше очила, тъй че да гледа през тях добродушно, също както докторите те гледат преди операция, докато те потупват по ръката: „Хайде, хайде, няма защо да се страхувате, приятелю, скоро ще свърши!“

Внезапно музика изпълва въздуха; смекчена и отдалеко, като че някой свири някъде изпод земята. Тя се изкачва нагоре на пресечки, плъзва се, разстила се върху килима, хленчи в ушите ни. Също и в ушите на добре облечените господа във фракове, които стоят на група в дъното на трапезарията, без никак да се трогват. От време на време, без никаква причина те оправят цветята по масите и ме наблюдават през това време.

Най-сетне пристига първото блюдо. Един от генералите влиза.

Изтикват до масата ми една малка масичка на четири колелца — наглед е също като масичките за инструменти в операционните зали. Но не мирише на хлороформ. Оберкелнерът започва дейността си с демонична сръчност. Отекват заповеди, но аз никак не ги разбирам. Няма значение, щом не ме пита нищо! Вдигат един голям сребърен похлупак, изваждат изпод него малка черна рибка и я слагат върху сребърно блюдо, како върху смъртен одър. Малката рибка изпуска пара.

Изваждат следните прибори: шест вилици, шест ножа, три лъжички и пет чаши. Чашите са различни по големина и стоят едни до други, като тръби на орган.

Леко безпокойство нахлува в сърцето ми.

Малката рибка лежи пред мене и чака; също и двамата господа във фракове.

Погледнато логично, трябва да се атакува рибката с най-малкия нож и вилица; но ние се намираме в Париж, а тука всичко е диаметрално противоположно на логиката. Вратите трябва да се затварят, сякаш искаш да ги отваряш; трамваите пътуват в обратна посока и тъй нататък.

Затова човек трябва да размърда малката рибка с най-големия нож и вилица. Може би ще бъде по-добре да остана неутрален и да избера инструменти от средна големина. През време на мълчаливите ми размишления възникнаха нови усложнения. Един господин с фрак се втурна задъхан и постави на масата някаква черна вакса; и тя в сребърна кутия.

Нужна е бързина, иначе работата ще става все по-сложна и по-сложна.

Остъргвам малката рибка и я разрязвам. Неочакван обрат в събитията: тя няма гръбнак. Някакво мекотело е, като Муши-очи. Добре, даже и тъй да бъде. Нарязвам я на късове и я изяждам. Не е хубава на вкус, но това не ме изненадва. Че какво хубаво има в живота? Още като влизах тука, разбрах, че нищо не може да бъде хубаво в това място. Никак не се докоснах до ваксата. Поне да имаше тя някакво име.

Двамата господа с фракове стоят зад мене с вирнати глави и не мръдват нито един мускул. Каква ли е длъжността им? Защо зяпат неподвижно във въздуха? Сигурно не го вършат за нищо. Готов съм да им платя да си отидат, или поне един от тях да си отиде.

Щом слагам ножа и вилицата си, господинът отдясно пристъпва напред, навежда се към масата и натиска едно копче на звънец отстрани.

Един господин във фрак пристига бързо; господинът отляво му подава моята празна чиния. В същото време поднасят следващото блюдо.

Накъсо казано, единият стои тука да звъни, другият — да подава празните чинии. И веднага донасят следващото блюдо. Няма никаква пауза, нямам никаква друга работа, освен да ям. Да, и да платя. Слагат на масата една светлосиня чаша. В нея има гореща вода, а из нея плават резенчета лимон, ако нямам грешка. До чашата е сложено нещо подобно на нож, вероятно заченато чрез кръстосването на вилица с нож. Освен това, пред мене е поставено едно малко стъкълце с лекарство, а на една чиния и някакво четвъртито нещо, загънато в станиол.

Двамата господа зад мене гледат в огледалото насреща, да видят, предполагам, какво ще стане сега. В първия миг ми минава през ума мисълта да си измия ръцете. Навярно във водата трябва да се капнат няколко капки от стъкълцето с лекарството. Но как може човек да си измие ръцете посред храненето, а не в края или в началото? Аз не съм ял нищо с ръце. И какво е това нещо в станиола? И то спада към него.

Един от двамата господа зад мене се навежда дискретно напред и с леко движение взима малкото нещо в станиол и го премества по-близо до синята чаша, да покаже, че тези две неща вървят заедно, после заглажда покривката на масата, като оправдание за постъпката си. Иска да ми подскаже: „Господине, това нещо в станиола спада към тази група, но аз не го приближих, за да ви обърна вниманието към този факт, а само защото имаше една гънка на покривката; такова нещо не се позволява тука. Аз ще бъда неутешим, ако вие сметнете постъпката ми за намек, господине. Тя беше само една щастлива случайност, от която вие трябва да се възползвате, господине.“

Във всеки случай, най-много до десетина минути ще си тръгна оттука и никога няма да се върна вече до края на живота си.

Взимам нещото в станиол и го разгъвам внимателно. То е удивително леко; вътре има нещо зелено. Едвам го взимам и то изскача от ръката ми. Поглъща го морето от килим.

Двамата господа зад мене не са видели нищо; нито пък аз.

Оберкелнерът се появи отново. Той още не знае нищо; освен ако в кухнята са му казали за произшествието. Виждам го по очите му; той търси проблема в станиола. Поглежда към мене неспокойно: може би аз съм го изял? За да го успокоя, чертая по покривката на масата малки змиевидни черти. Не бой се, глупако, щом аз не се боя! Вместо това върви си вкъщи, жена ти те мами, ах ти, безхарактерен тип такъв!

Сега идва следващото блюдо, академикът. Този член на академията е проявявал малко въображение приживе; и той е като риба.

Най-напред ми донасят една риба, дълга цял лакът, в стъклен съд, да видя, че е жива, да се успокоя. Чудно хубав екземпляр. Изпитвам нужда непременно да я разгледам през увеличително стъкло. Във всеки случай ставам на крака. Сега е великият момент, когато човек трябва да се представи на една риба.

Отнасят рибата.

Наливат вино; музиката пак се промъква в залата.

Сега влизат една дама и един господин. Жената е безпощадно деколтирана от главата до краката. Тя застава на входа, а погледът й инспектира с достойнство и четирите огледала, където може да се огледа четири пъти по четири. Това й вдъхва смелост; сега тя се понася из залата като сгъваема водосточна тръба, с дискретни размествания на раменете, а това кара стомаха й да прави малки движения във вид на полукръг. Когато минава покрай мене, тя внезапно издига очи и ги затваря бързо.

То беше ужасно, а в същото време и излишно.

Една от обиците на тази жена струва повече от целия ми живот, а задълго време обиците на тази жена не са имали никакво значение за нея. Нищо не е от каквото и значение за тази жена; само нейният собствен живот още не е почнал да й дотяга. Но затова има грижата господинът, който припка подир нея със ситни крачки; той е плешив, очите му са безжизнени и подпухнали. Той сигурно обича много тази жена; с единствената последица, че той още не може да се примири.

Сега щабът се появява отново; донасят с тържествено шествие трупа на живата преди малко риба. Оберкелнерът вдига сребърния похлупак; рибата лежи изтегната върху своя смъртен одър, между два зелени листа, с облещени очи, няма и неподвижна. Във всеки случай, амин. Зелените листа не са за ядене, това го знам вече; веднъж ги опитах, но не бяха много хубави на вкус. Само за украшение са. Цяло щастие е да се образова човек. Това откритие ме радва.

Много добре, кога се е родил Каприо Лопес де Вега? През 1562 или 1652 година? Да, и вечност? Колко бучки захар си е слагал Балзак в кафето? Пиел го е без захар! Както виждате, не можете да ме заблудите лесно. Могат да сложат пред мене каквото искат, няма да ме смутят. Такива сурови лица, а сега ми носят рибата.

Оберкелнерът проявява високоразвита акробатическа тренировка, като поднася рибата. Лицето му се преобразява, по него се изписва също такова отегчение, както по лицето на хирург, който знае още преди операцията, че пациентът няма да плати. Преди да пусне ножа в действие, той го подмята ловко във въздуха и го улавя в решителния момент. Такова нещо може да се види само в някой мюзикхол. И по-евтино, разбира се.

Рибата е удивително хубава, също и сосът, поднесен заедно с нея.

В това време дамата и господинът си поръчват същата черна рибка, която изпуска пара, и тогава стават изумителни неща. Оказва се, че човек трябва да размаже рибката с помощта на ваксата и да я изяде намазана върху препечен хляб.

Поглеждам дискретно към двамата господа във фракове зад мене. Те са неподвижни като статуи. По изражението на лицата им не може да се разбере какво е станало преди това с мене, въпреки че сигурно са видели всичко… макар и само в огледалото. Но те стоят неподвижно, лицата им са сковани. Само вътрешните им чувства са в кипеж.

Може ли да се поиска сода бикарбонат тука? Вероятно не.

Защо изядох черната рибка с нож и вилица? Ех, поне имам нещо да размишлявам върху него.

Щях да ям още от другата риба, но я взеха от мене и я отнесоха.

Наляха ми нов вид вино и музиката почна да въздиша. Защо изядох черната рибка с нож? Във всеки случай тези двама келнери зад мене са идиоти. Сега идва вторият генерал?… Интересно, по какъв начин е бил разрешен в армията проблемът за умственото превъзходство, породен от неприятни моменти. Има редници… подофицерът е по-умен от редника, поручикът е по-умен от подофицера, след поручика идва капитанът и тъй нататък. Колкото е по-висок чинът, толкова е по-умен и човекът, който го носи. При тях това зависи от чина. Ако човек е редник, трябва да го схване, и наистина го схваща. Ако, например, поручикът иска да бъде по-умен от майора, работата стига до дуел. Освен това, всеобщо се казва, че офицерите ухажват най-хубавите жени, а се женят за най-грозните. Това е тяхната гаранция. И защо съпругите на някои офицери са сърдят на тази мода?

Всичко това ми минава през ума само докато донасяха генерала. Той е вече тука.

Риба и теле, ако имат нещо помежду си, резултатът може да бъде само някакво недоносче.

Ново вино. И сирене. Един вид пасти. Вината се менят постоянно. Кафе.

Плешивият кавалер на дамата плаща. Дава петдесет франка бакшиш.

Ужасно!

И аз плащам.

Донасят сметката, сгъната и скрита под една салфетка като семеен позор. Човек трябва да я погледне както се поглежда телеграма. Внимателно, с обич, най-напред подписа.

Двеста и единадесет франка.

Бих искал само да знам откъде са дошли тези единадесет франка.

Бакшишът поглъща други петдесет франка. Остават ми тридесет и девет франка… Ех, дявол да го вземе… Само да не бях изял черната рибка с нож.

Напускам ресторанта. Господата във фракове се кланят като луди. Успях да ги убедя, че съм джентълмен. Никак не им минава през ума, че това става за последен път.

Таксито стои пред ресторанта, чака ме. Плащам двадесет и два франка. Да бях стоял по-дълго време вътре, нямаше да мога да платя тук вън. Само да не бях изял черната рибка с нож и вилица!

Тръгвам пеша по Гран-булвар, а чистият въздух ме избистря малко нещо. Сега ще се върна и ще кажа на двамата келнери защо изядох черната рибка с кожата. Ще им кажа, че рибката се казва bubis minerali и се лови в един мексикански залив близо до Камчаткарутка; за примамка, на въдицата се слага хлебарка. Недейте ме прекъсва, виждам, че сте още толкова глупави да вярвате в географията. Хващат я с хлебарка, момче. Знаете ли защо я изядох с всичко? А ти, свирчо, не знаеш ли, че кожата на bubis minerali е пълна с витамин „Д“ и че той може да бъде извлечен само с нож и вилица? Този ресторант за културен ли минава? Вие ходили ли сте в гимназия? Не? Добре, на латински това се казва plasticus vulgaris. Какво се казва тъй ли? Няма значение. Не вие, това поне е сигурно. Преките потомци на дивите генити и лейти, които населяват подножието на Хималаите, господствали там през 462 година преди Христа… ненадейно дошли лемурите, драги ми приятелю, но преди това дръпнали хубав пердах на нарвите. Главатарят на това племе, великият Вокатив, офейкал от бойното поле, като си държал панталоните с ръце. Той имал една хубава дъщеря, Лабу, стройна, снажна хубавица. Какво си мислехте вие? Че ще ви разправя сега цялата история на света? Сбогом!

Гладен съм. И имам още четиринадесет франка. Да отида ли да се навечерям в някой ресторант прификс? След черната рибка няма да има вечеря, разбирате ли?

Качвам се на подземната железница и отивам пак на булевард Сен-Мишел. Няма никаква логика и никакъв милостив преход в това, което става с мене.

По булеварда идват и си отиват щастливи, доволни хора. Елегантни, млади и хубави жени кършат снага. Ученици се удрят един друг по гърба с линиите си, свират с уста най-новите шлагери и подхвърлят полугласни забележки за жените, които се разхождат сами. Мъча се да се владея, но ми идва да полудея от глад. Какво е това? Да не иска стомахът ми да си навакса наведнъж за всички пропуснати до сега обеди и вечери? Да вечерям два пъти — и дума да не става. Какво направих с тристате франка, Боже Господи, какво ги направих? Плащат ли се двеста франка, за да изядеш една рибка с нож и вилица? Сега почвам да разбирам истински какво става с мене.

Искам да отида в някой бар, да си поръчам едно кафе и две кифли.

Когато пак ми паднат пари на ръка… Най-лошото е, че трябва да се страхувам само от самия себе си. Защото има двама души в мене, единият луд, другият умен. Щом остана без пари, интелигентният в мене се разбужда към живот, но всъщност няма много работа; само си взема бележка за вършените от мене лудории и почва да ми чете конско евангелие за тях. Лошият в мене, обаче, постоянно ме тласка към гибел и казва безразборно „да“ на всичко.

Сега е дошъл последният момент. Четиринадесетте франка трябва да бъдат спасени. Отивам в едно малко кафене и си изработвам боен план за спасяването на тези четиринадесет франка. Струва ли си труда да се харчат пари за такава цел? Да, струва си, защото с този разход ще мога да избегна по-големите. Това е конференция.

Защо му трябва на човека конференция? И някаква философия на малките мерки ще свърши работа. Дявол да ги вземе тристате франка! Ще смятаме, че никога не са съществували. Не съм се срещал с идиота, който ми ги върна. Ще отида даже и по-далеч. Изобщо не съм му давал на заем триста франка. Бях похарчил вече парите, когато ги имах.

Трябва да продължа живота си точно от онази точка, където го прекъснах преди оня следобед. През това време даже придобих нов житейски опит. Човек не трябва да завижда на богатите. Те са принудени да ядат тези черни рибки.

Но не с нож и вилица!

Мирно сега!

Помъчи се и мисли за нещо ново.

Ще наблюдавам минувачите. Колко пари може да има всеки един в джоба си?

Онзи с рунтавите мустаци има около хиляда франка. Отива си вкъщи на вечеря (Аз вечерях в седем часа; и това беше грешка, но съвсем не най-голямата.) Жена му има чип нос, мъжът ще й каже:

— Знаеш ли какво, Адриано, ако е хубаво времето утре сутринта, ще отидем в парка.

— Много добре, — отвръща Адриана. — Недей се залавя да пушиш цигара. Ей сега ще се храним.

И наистина, Адриана слага вече масата.

— Има ли салата?

— Разбира се, — отговаря тя.

Той изпива две чашки аперитив и сяда да си прочете вестника.

Прозорците на апартамента им гледат към улицата, по която хората се връщат вкъщи — и те ще вечерят, но не с черни рибки, поне толкова знаем. (Чувал ли е някой такова нещо, да ядеш черни рибки, когато умираш от глад.)

Да отида ли да се нахраня пак, или да се приготвя за всеки случай, като си купя какао и захар? Вечерята е много хубаво нещо, но се свършва за половин час… пък сиромашията ми ще отиде по-дълго време. Все пак, не бива да пренебрегваме факта, че истинското нахранване си има хубави последствия, които ще траят чак до сутринта на втория ден. И даже по-дълго, казано по-точно. На първо място не е въпрос на вкусност, а за хранителната стойност на храната. Ако аз изям сега, да речем, една картофена супа, боб и тем подобни, няма да огладнея чак до утре вечерта. Но къде може да се намери боб тука?

Колко много хора се навъртат тука, пък не знаят даже и какво са! А се смятат за културен народ!?… Какво е това? Да не съм пил твърде много вино?

Колко много хубавици има тука, и колко много хубавици има, за които няма никога да узная, че са съществували на света! Ако река внезапно да си избера някоя от тях, за коя ли бих се оженил? Не за някоя пълна, макар че тя би могла да издържи по-дълго време на сиромашия; би могла да се храни известно време със собствената си мазнина. Даже би била и доволна, че отслабва: „Миличък, от ден на ден ставам все по-тънка!“ Но след един-два месеца ще грохне. По-слабите могат да издържат по-дълго… постоянно чуваме: „Да, мършава е… вярно е… но да видиш колко може да издържа!“

Има ли някоя такава гозба, че да не мога да я изям сега? Когато бях малък и ходех в пансиона, не обичах картофи с яйца и юфки. Чакай! Имах ли право по онова време? Ах, да, младостта е много глупава. Брашнените храни са не само много хранителни, но от тях човек и пълнее и се разхубавява. Ами картофи с яйца? Един пласт картофи, един пласт твърдо сварени яйца, нарязани на дребно, малко кисела сметана; препечени, докато хванат отгоре хубава, червена корица. Пък ти си сипваш една щедра порция. „Чакай малко, недей толкова много! Мисли и за брат си!“

Казвам ви, тази жена пред мене е елегантна! Тънка талия, роклята й прилепва плътно о бедрата й. Съблазнителна женичка, и с такива тънки крачета, че е същинско чудо, как издържат сладкото й тяло. С какви хубави и нежни извивки краката й се разширяват от коляното нагоре; при коленете се закриват от полата, разширяват се под роклята и внезапно се стесняват в талията. (Как се казва на френски: „Тя поклаща бедрата си“?… — „Elle balance ses hanches au rythme de ses pas“… или по-вулгарно: „Elle se tortille.“)

Божичко, каква елегантна, масивна жена, и толкова хубава отзад, че ми идва просто да отида при нея и да й кажа: „Моите почитания, госпожице, аз се казвам Х. Искате ли да ми станете жена?“

Дамата сигурно ще повика някой стражар, макар че неведнъж самата тя трябва да е вършила вече малки лудории. Французите са изтънчени хора; когато направят някоя глупост, казват: „Извърших една малка лудория.“

Толкова много ми се иска само да помилвам тази жена… „Слушайте, недейте се плаши, миличка, един ден ще остареете и ще си спомняте за мене даже и със сълзи на очи: «Не се съгласих той да ме помилва, пък виж сега, остарях вече.» Ах, да.“

Сега я поглеждам отпред. Трябва да добавя тука: От месеци насам не съм поглеждал жена в лицето. Тя е стара. Но може да е само от вечерната светлина. Може даже да ми бъде признателна, ако й заговоря. Божее, как бих я подмладил!… Много добре, ще й заговоря, само искам да я погледна още веднъж отзад. Великолепно! Сега я поглеждам отпред: на колко години може да бъде? Жената не носи годините си, изписани на лицето, а в гърдите си.

Какъв пламък и темперамент има! Нека се опита някой да чете вестник в леглото с нея или да задреме крадешком. Тя би го изхвърлила от леглото. Разкошна хубавица! Сега я поглеждам още веднъж отзад. Ами отстрани? Още не съм я поглеждал отстрани.

Тя се спира внезапно.

— Я ми кажете, искате ли нещо от мене?

— Аз?… Не… нищо.

— Исках само да зная.

Отивам си вкъщи да спя.

Глава XII

Пред моята камина се мъдри нова мебел: едно кресло с невъзможен цвят. Ставам в пет часа сутринта, обличам се и сядам на креслото. Вчера не ми остана време да направя тъй; бях много уморен си легнах веднага.

Към обед се насищам на креслото и ставам да се поразтегна малко нещо. По-късно отивам в Люксембургската градина да се наобядвам мислено.

Парижката есен още не е навестила парка. Дърветата ръсят листата си по лъкатушните алеи, а по небето вятърът гони облаците. Към мене идва едно дете с гувернантката си и се навежда да вземе камъче.

— Остави го! — виква гувернантката, избърсва ръката на детето и го плесва.

Като че с мене стана всичко това…

Слънцето още грее топло, много хора седят в градината и се припичат. Дните стават все по-къси, вечерите по-студени.

По „Авеню де л’Обсерватор“ има две тесни ивици градина; градините на Обсерваторията. Те са очевидно продължение на Люксембургската градина, но си имат своя собствена ограда. Затварят ги по-късно, двойките често ги посещават през горещите летни вечери. Когато някоя жена се почувства самотна, просто отива в една от тези градинки и сяда под някое дърво да гледа звездното небе; не остава задълго самотна.

Но сега лятото е минало вече. Студените есенни вечери убиват любовта и мухите. Даже и тука се разхождат сега прозаични хора: работници, гувернантки или стари пенсионери. Освен това тука се намира и Фармацевтичния факултет на Сорбоната. Студенти от двата пола тичат из градините или седят и прелистват страниците на книгите си.

Кварталът е тих, уединен. От двете страни вечно затворените прозорци на елегантните къщи се заглеждат в зелените клони на двете градини. Всяка от тях има по две алеи. Между алеите се простира една ивица морава с лехи по краищата, с по една статуя в двата края. Покрай алеите има дървета и пейки. Човек може да седне и да вкуси малко романтика сред листата, гонени от вятъра, или да наблюдава движението на облаците и хвъркането на гълъбите. На една страна се вижда сградата на Сената, на другата — куполът на обсерваторията се издига срещу сивото небе. Тука обичам да се разхождам и да си въобразявам, че съм богаташ, който се разхожда из алеите бавно, с ръце отзад на гърба, докато листата шушнат: „Ах, графе, изтървахте хиляда франка!“ „Остави ги, остави ги, човече, ще ги пометат заедно с листата.“

Но сега се случи нещо изключително с мене.

От вътрешната страна на алеята, в първата градинка, една млада девойка седи с лице към ивицата зелена морава. Чете нещо и си взима бележки. Безсъмнено, студентка е. Когато аз минавам, тя вдига глава и ме поглежда.

Тя е същата млада девойка, с която се срещнах по-рано в тази градина, когато старата жена й показа един роман.

Поразително съвпадение.

Близо четири милиона хора живеят в този град. Да срещнеш едного от тях два пъти: същинско чудо!

А на всичко това отгоре тази жена не седи на безплатна пейка. Тя трябва да е от горните десет хиляди членове на обществото.

Обръщам се и спирам до най-близкото дърво до нея. Тя поглежда към мене и се усмихва.

Взимам внезапно решение.

— Добър ден, госпожице.

— Добър ден, господине.

Тя отговаря на поздрава ми!

Тя затвори очи и ме поздрави също тъй мило — мога да се закълна — като че сме стари познати. Даже ми се усмихна малко нещо, като ми казваше: „Добър ден, господине.“ Но трябва да кажа мимоходом, че и аз я поздравих като съвършен джентълмен. Един от моите прадеди беше голяма клечка в двора на крал Матиас.

Трябва да продължа тази работа и по-нататък, но госпожицата не ме гледа вече. Заловила се е пак с четенето си.

Аз само стоя и чакам.

След известно време младата девойка поглежда пак нагоре и… почаква.

Аз се обръщам.

Усмивката й може да е била предназначена за някого, застанал зад мене. Няма никого там.

Тя ми се усмихва.

Сигурно чете нещо интересно: затова именно се усмихва. Ако ми се усмихне още веднъж, ще отида при нея.

Тя не поглежда към мене още веднъж.

Ще мина полека покрай нея, тъкмо сега няма никого наоколо.

Когато се приближавам към нея, тя вдига очи от книгата и поглежда; бегла усмивка се разлива по лицето й.

С разтреперани колене отивам при нея и запитвам с прегракнал глас:

— Какво четете, госпожице?

— Една книга, — отвръща тя с известна изненада.

— Роман?

— Хмм.

— Интересна?

— Много.

— Може ли да седна до вас?

— Ако искате…

Безсъмнено, студентка. Аз се държах прилично. Един от моите прадеди…

— И какво пишете там? Скици ли правите?

— О, не. Скучно е постоянно само да се чете. Понякога и пиша. Когато ми дойде някоя мисъл в главата, записвам си я.

— Може ли да го прочета?

— Много сте любопитен. Не, не може. Кажете ми, защо ми заговорихте?

— Вие защо ми отговорихте?

Тя се разсмива.

Божее, ето една жива жена, седнала до мене; говори ми, смее се на думите ми. Очите й са дивно сини, косата й руса и на вълни. Тя изглежда като че е малко натъжена.

— И книгата ви ли не може да видя? — запитвам аз.

— Ако искате.

Ръцете й са дивнобели, с тънки, добре поддържани пръсти.

— Това е поезия! — възкликвам аз.

— Да.

— Вие казахте по-рано, че четете роман!

— Тъй ли казах? Не може да бъде.

— Често ли идвате в градината?

— Да, доста често.

— Студентка ли сте?

— Не.

— Работите ли някъде?

— Какво значи всичко това? Да не се намираме пред съд? Господин следователю, на деветнадесет години съм, руса, със сини очи, брадичка нормална. Живея при родителите си и съм единственото им разглезено дете. Ставам в единадесет часа и закусвам в леглото. Обичам Пол Валери и Роземонда Жерар. „Ле Пипо“ е много хубава книга. Но защо ми заговорихте?

— Много скучно ми беше.

— Това не е вярно.

— Тогава не знам защо.

— Французин ли сте?

— Не.

— А какъв?

— Унгарец.

— Аха! Какво правите в Париж?

— Дойдох да изкарам един курс през ваканцията.

— Охо! И какво изучавате?

— Ами, общо казано, живота.

— Хубаво занимание. И, харесва ли ви Париж?

— Много.

— Хубави ли са парижанките?

— Това не знам.

— Не е вярно.

— Може ли и аз да запитам нещо?

— Разбира се.

— Как ви е името?

— Познайте!

— Жермена?

— Не.

— Ивона?

— Не.

— Жилберта?

— Не. Аз ще ви помогна. Двойно име е.

— Мария-Луиза?

— Не. Ана-Клара.

— Много хубаво име.

— И аз го харесвам. Ами как е вашето име? Не е Жорж, нали?

— Не.

— Слава Богу. Аз не харесвам това име.

Тя се замисля за малко, после внезапно си обръща лицето към мене и ме запитва съвсем тихо:

— На колко сте години? Двадесет?

— Не. Двадесет и шест, но като не смятаме военните години, още не съм живял истински…

— На колко години мислите, че съм аз?

Но тъкмо преди малко тя каза, че е била на деветнадесет. Забравила ли го е вече?

— Осемнадесет?

— Боже мой! — казва тя със светнали от радост очи. — Наистина ли?

— Наистина.

— Давате ли клетва?

— Да, аз съм римо-католик.

— За нещастие аз съм на повече от осемнадесет.

— Деветнадесет?

— Повече.

Как тъй? Преди малко каза, че била на деветнадесет.

— Двадесет и една, — подсказвам аз.

Тя се замисля за малко.

— Да, толкова ще стигне… тоест, точно е.

— Но по-рано казахте деветнадесет!

— Тъй ли?

Тази жена лъже, и самата тя се изненадва най-много. Но какво значение има това? Най-сетне тя е жена.

Облечена е просто, но аз не разбирам нищо от тези неща, тя може да е последната дума на елегантността. Във всеки случай, много сдържано. Фигурата й е хубава. Тя се обръща към мене с бързо движение, сякаш е забелязала, че я наблюдавам.

— Трябва да си отивам.

Защо тъй внезапно? Не ме ли харесва?

— Може ли да ви придружа? (Няма значение, даже и да не ме харесва тя.)

— Не, — казва тя след кратко размисляне.

— Може ли да се видим утре?

— Ако наистина искате…

— Искам много. Аз съм много самотен.

За един миг тя се заглежда в мене изпитателно.

— Утре пак ще дойда в градината, — казва тя тихо.

— По същото време ли?

— Да. Довиждане, господине.

— Довиждане, госпожице.

Тя обеща много бързо. Без съмнение, няма да я видя вече в живота си. Тъкмо такива са тези французойки. Запознават се от любопитство. Държат се извънредно сладко и мило, после човек не ги вижда вече.

Заглеждам се подир нея, тънката й фигура изчезва зад дърветата.

Порядъчно момиче оставя ли мъжете да й говорят в парка? Едва ли. И, все пак, тъкмо по този начин Камил Демулен се е запознал с Люсила. Но аз не съм Камил Демулен, а тя не е Люсила. Няма значение. Тъй или инак, няма да се видя вече с нея.

Глава XIII

Един ден ще стана богаташ, знам го; само че то ще дойде малко по-късно. Но тогава ще стана озлобен старик с повреден стомах: „Янош, който и да ме търси, няма ме вкъщи, разбра ли?…“ „Да, господарю.“

Ако бих срещнал бъдещото си Аз по улица Сен-Жак, бих му препречил пътя пред италианския деликатесен магазин: „Един момент, старче. Ще ти дам младостта си, нямам нужда от нея сега. Като остарее човек, сигурно престава да бъде постоянно гладен. За хиляда франка ще те отърва даже и от разваления ти стомах. Даже и за петстотин. Недей си тръгва; нека бъдат сто. Нищо недей дава за благотворителни цели, парите ти ще бъдат глътнати от административни разноски и роднини, пък най-сетне аз съм тука.“

Старикът няма да обърне внимание на нито една дума, ще ме изблъска встрани и ще продължи пътя си безсърдечно.

— „Старче, за Бога… Не те помолих, за да си купя нещо да ям. Одеве те излъгах.“

„Ами, глупости!“

Обед е. Време за хранене. Сега мога да вляза в Люксембургската градина да изям един въображаем обяд. И то трябва да си има своето дълбоко значение, както всичко в живота, само че аз още не съм го открил.

В два часа съм в градината на Обсерваторията.

Ана-Клара я няма. Вижте, аз ви казах. Как може една хубава френска девойка да дойде на определената среща с мене, един чужденец?

Някакъв стар свещеник върви по алеята, чете си молитвеника. Косата му е бяла, очите му светят добродушно. Расото му има мазни петна, обущата ми са оръфани. Не, този поп не ме дразни, той не е охранен, не е наконтен и не мирише на одеколон. Как се казваше светията, който никога не се е миел? Накъсо казано, Ана-Клара не е дошла.

Все пак, боли ме малко. Но и то ще мине.

Разхождам се в друга посока. Половин час по-късно се връщам. Тя е тука, седи точно на същото място, където беше вчера; един елегантен младеж стои пред нея, обляга се на бастуна си, забит в земята зад него, приказва с нея известно време, казва сбогом и се махва.

Кой беше този младеж? Някой познайник?

Почаквам малко, тогава отивам при нея.

Тя шие нещо. Ние ще бъдем равнодушни, но вежливи.

— Qu’est-ce que nous faites de joli?

(Този въпрос е толкова глупав, че няма да си направя труда да го преведа.)

— Бродирам една покривка.

— Много работа ли отнема такова нещо?

— О, не.

— За кого го работите?

— За себе си. Искам да я постеля на моята маса… ще бъде много хубава.

Кратко мълчание.

— Какво правихте тази сутрин? — (Тя ще спомене за младежа.)

— Писах писма. Донесох ви няколко интересни снимки от Алпите; ходихме там през лятната ваканция. — (Тя не отваря нито дума за младежа.)

После изважда цял куп снимки от ръчната си чанта.

— Много хубави.

— Вижте, написах това писмо тази сутрин до годеника си, — казва тя и ми подава един гъсто изписан лист.

— Сгодена ли сте?

— Да. Но не го обичам. Можете да го прочетете.

Тя посочва към писмото. Аз виждам началото му: „Mon tout petit Georges“.

Възможно ли е жена да пише по такъв начин на мъж, когото не обича? Аз съм смаян.

— Той не е в Париж, можете да бъдете спокоен. Това тук е Франция — с пръста си тя описва един голям кръг върху полата си. — Това тук е Париж, пак тука, на осемстотин километра, е годеникът ми.

Хубава жена за годеница, няма какво да се каже.

Когато тя се навежда напред, виждам малките й гърдички, загърнати от тънката й блуза. Господ иска да ме постави на изпитание; затова именно ми праща тази сгодена жена.

— Аз не обичам годеника си.

Защо го казва тя? Възможно ли е да го обича истински?

— Ами кой беше младежът с вас преди малко?

— С мене? — запитва тя с такъв тон, сякаш е готова да отрече цялата работа.

— Да, одеве, когато идвах насам.

— Той ме заговори, докато аз ви чаках тука. (Тя трябва да се е усмихвала и на него.) Аз му казах: Моля ви се, идете си, аз чакам някого.

В това време виждам, че младежът се разхожда бавно по насрещната алея и ни наблюдава. И той забеляза, че аз съм го забелязал.

— Не ми ли вярвате? Идете да го питате.

Типично. Да отида и да го питам! Тя знае много добре, че никога няма да го направя. След малко тя казва:

— Сега трябва да си отивам.

Тя се усмихва и става. Но аз съм взел вече своето решение.

— Ние няма да се видим вече, госпожице.

— Защо не? — запитва тя изненадана.

— Не съм свикнал да се запознавам с дами, които оставят, който и да е Пол и Жорж да ги заприказва. — (Ама че глупост! Че кой съм аз? Уелският принц? Но сега това няма значение.)

Лицето й трепва и се изчервява.

— Вие не ми ли вярвате, че казвам истината? Никога не съм се виждала с този младеж по-рано.

— Не го вярвам.

Тя почва да мачка нервно ръкавиците с дългите си тънки пръсти и да хапе устните си. Съвсем неочаквано една сълза потича надолу по страната й. Тя се обръща бързо и си тръгва… след няколко стъпки се обляга на едно дърво и дава воля на сълзите си. Плачът й се разлива по цялото й тяло, като река, когато придойде и скъса насипите си.

Аз я познавам само от два дни, а тя все плаче. Улавям я за ръката много нежно.

— Недейте плака… аз не исках да го кажа тъй.

Тя захапва ръкавиците си, а сълзите й се търкалят надолу, като тежки дъждовни капки в малка лятна буря.

— Простете ми, ако съм ви обидил.

Най-сетне се помиряваме. Придружавам я до вратата на парка; тогава тя си тръгва за дома сама. Дълго време гледам подир тънката й фигура, докато тя изчезва надолу по алеята.

Тя не се обърна нито веднъж.

Глава XIV

Шестте мръсни, черни вагона на подземната железница летят под земята и тракат шумно, също като някой луд, когато предусеща, че ще го обземе припадък на лудост — тялото му почва да трепери от уплаха — или като влюбена жена, опиянена от слънцето и пролетта.

„Трака-трак, трака-трак, трака-трак… рррррррр…“

Летим под земята, обикаляме през тъмни тунели; очите на червените и белите лампи светят към нас, а гладките релси се губят в далечината. Отдалеч се дава знак, че наближаваме гара: чрез кичури светлинни точки и удължени надписи от двете страни на тунела, с червени букви върху жълта основа: Дюбоне, Дюбоне, Дюбоне.

„Трака-трак, трака-трак, трака-трак… рррррррр…“

Намираме се под Монмартър. Тук е най-ниската точка на подземната железница под земната повърхност. Мрачни станции, влажни като изби; стените се потят с малки бисери.

Почувствах нужда да отида в Монмартър. Здравей, стари Париж, и аз си имам свой човек! Сбогом, самотност! Нощно време не можех да спя. Така значи! „Je vous aime“ — обичам те. Жената може да отговори: „Moi aussi“ — и аз те обичам. Най-сетне тя казва: „Prends moi“ — Вземи ме, твоя съм. Моля да ме извините. Става дума само за един лампов стълб.

Бял и бледен, Сакре-кьор се издига над Париж като някой умиращ, седнал на леглото си за последен път, да каже сбогом на света. Безмълвни, тесни алеи тичат да се пресрещнат една друга и се гонят около чудновати по форма къщи. В старите къщи живеят хора… живеят в свой собствен свят. Хубави малки парижанки с чипи нослета — монмартърките — крачат покрай старите стени, тракат весело с високите си токчета; нежните им крачета се извиват настрани върху тротоара. Тази малка парижанка тука е хубава, но моето момиче е още по-хубаво. Косата й е руса като най-чисто злато, очите й са сини и навлажнени със сълзи, като че вечно се кани да заплаче. Устата й е червена и вечно тъй желана. А пък гласът й, когато казва: „Vous dites, monsieur?“ — „Какво казвате, господине?“ Тя се е вече и разплаквала даже. Ана-Клара! „Да, приятелю мой, казвам ти, фантастична работа… Хубава ли? Тази дума е слаба за нея! Пък тялото й… момчето ми, тялото й… талията й е тънка… всички извивки… дискретни извивки…“ (Непременно трябва да пиша на приятеля ми с тристате франка.)

Една стара жена в траур се приближава покрай каменната стена; над стената дърветата с черни дънери се надвесват изпитателно над улицата. Стара просякиня. На всеки пет крачки се спира и поглежда хората въпросително, но не смее да проси. И тази стара жена трябва да е била млада едно време… малка влюбена девойка, а сега я боли, като си припомня за миналото. Остаряла и обедняла. Аз имам два франка, ще й дам единия.

— Госпожо, ако обичате.

Слагам монетата в протегната й ръка.

Старата жена ме поглежда за миг, изненадана; после се изпъчва. Развиква се със задъхване:

— Кой сте вие? Как смеете да ми давате пари, мизерник такъв? Да знаете, че аз съм графиня Леония де Нивилие!

Отдалечавам се бързо. Нищо друго не става. Само графинята пищи. Слънцето грее. За пет минути ще забравя цялата работа.

На старата улица, която се спуска надолу по хълма, празен двор зее към мене. Един старец седи пред него, припича се на слънце. До него на една маса е сложен един кафез. В кафеза е окачена една изсушена риба. Какво е това? Хумор, или традиционния знак на някое старо увеселително заведение. Но няма нито следа, от каквото и да е увеселително заведение в цялата тази стара, порутена къща.

Старецът забелязва удивлението ми и ме поглежда презрително, както стар моряк поглежда сухоземния новак, застанал пред него разтреперан с цялото си тяло: „Дядо Михаел, ще имаме буря!“ Ех, добре сме, няма какво да се каже. Още има хора на света да не са виждали кафез с изсушена риба в него!

Внезапно си спомням за едно малко френско стихотворение, което бях прочел неотдавна в библиотеката Сент-Женевиев. И в него има една изсушена риба, солена селда. Стихотворението е от Шарл Гро.

LE HARENG — SAUR

Il etait un grand mur blanc — nu, nu, nu.

Contre le mur une echelle — haute, haute, haute.

Et par terre un harreng-saur — sec, sec, sec.

Il vient, tenant dans ses mains — sales, sales, sales.

Un marteau lourd, un grand clou — pointu, pointu, pointu.

Un peloton de ficelle — gros, gros, gros.

Alors il monte a l’echelle — haute, haute, haute.

Et plante le clos pointu — toc, toc, toc.

Tout en haut du grand mur blanc — nu, nu, nu.

Il laisse aller le marteau — qui tombe, qui tombe, qui tombe.

Attache au clou la ficelle — longue, longue, longue.

Et au bout le harreng-saur — sec, sec, sec.

Il redescent de l’echelle — haute, haute, haute,

L’emporte avec le marteau — lourd, lourd, lourd.

Et il s’en va ailleurs — loin, loin, loin.

Et depuis le harreng-saur — sec, sec, sec.

Au bout de cette ficelle — longue, longue, longue.

Tres lentement se balance — toujours, toujours, toujours.

J’ai compose cette histoire — simple, simple, simple.

Pour mettre en fureur les gens — graves, graves, graves.

Et amuser les enfants — petits, petits, petits.

Монмартър е сърцето на Париж. Тук живеят хилядите и хиляди Жанета, Люсиена, Сузана, които обожават съпрузите си, а ги мамят въпреки това; тука живеят и хилядите и хиляди Пол, Луи и Мишел, които не могат да се откопчат от своите любовници, макар и да ги виждат, че са стари и грозни и не ги обичат, нито са обичани от тях.

Нека да подчертаем, между другото, че те са най-добрите бащи на света.

Мисля за Сафо на Доде.

И хилядите Мими Пенсон живеят тук.

Французойката е способна на всичко. Тя може да бъде светица и скот — и двете заедно. Тя се люшка от едната крайност до другата с игрива лекота, с безстрастна усмивка на уста.

* * *

Към обед попаднах в най-добра компания, и то само за някакви двадесет су.

Отидох при Безсмъртните в Пантеона. А най-хубавото нещо в цялата тази работа беше, че пак излязох от там и веднага си простих, загдето тъй направих.

Всеки четвъртък има „вход свободен“, само трябва да се даде бакшиш на „водача“.

Както и да гледаме на тази работа, Безсмъртните действително са добра компания, макар че един — двама от тях дължат пребиваването си тука само на роднинска обич и на добрите си връзки. В такъв случай, били са поне от добро семейство.

Идеята да посетя Пантеона ми дойде съвсем внезапно. Грамадни колесници с пейки стояха на площада пред Пантеона, огрени от утринното слънце. На тях един до друг седяха елегантно облечени хора — с една дума чужденци; неспокойни като ученици в деня на изпита. Един мъж седеше до един шофьор и ги утешаваше с един дълъг мегафон.

Погледнах към туристите, тези странни Божии създания, когато те наскачаха от високите колесници и с весела усмивка почнаха да протягат краката си, схванати от продължителното седене.

Всъщност, влязох в Пантеона с туристите заради една жена. Тя беше много красива, с хубави, пламенни очи. Просто не можех да снема очите си от нея. Без съмнение, не съм аз първия да вляза в Пантеона заради жена. Обикновено и Безсмъртните влизат там все по същата причина, пряко или непряко. Този тука стана безсмъртен заради тази жена, онзи там — заради онази. Разбира се, затова човек не може да поздрави жените; то не зависи от тях, горките създания.

Жени. Всички наши радости и скърби са толкова тясно свързани с тях, че дълбоко във всяко наше дихание дреме жената… Докато тя само дреме, още можем да се считаме за щастливи.

Успях да открия една унгарска двойка между чужденците, дошли да посетят Пантеона. И двамата млади; сигурно прекарваха тука медения си месец. Младата жена се смееше на глас на всичко и бързо си прикриваше устата с ръка, да сподави веселието си, както когато ученичка се киска без всякаква причина.

— Муци, недей се смя толкова много.

— Но я погледни шапката на онази мършава жена. Не е ли майтап?

Най-напред разглеждаме картините на Пантеона. Водачът, пълен, брадат французин, оглежда туристите, струпани на стадо като овце, прави им преглед със строгостта на генерал. Тука само един-единствен човек е важен — самият той! Картината, пред която стоим сега, е била нарисувана от Пюви де Шаван чисто и просто, за да може водачът да ни разкаже за нея. Той говори предизвикателно, за възразяване не може да става нито дума; всичко се извършва с военна точност. Покрай фреските стигаме до една картина на Атила на чело на своята орда войскари пред вратите на Париж. Унгарският съпруг се развълнува твърде много.

— Чу ли го, Муцикам? Атила!

По едно време той не може да се сдържа повече и извиква на водача:

— И аз съм унгарец!

— Кой беше този? — запитва генералът строго.

Унгарецът пристъпва напред с радост, разлята по цялото му лица; навярно си въобразява, че и той ще бъде посочен като знаменитост. Най-малкото ще бъде поздравен. Да, вярно е, ние бяхме с Атила пред вратите на Париж! Ако Света Геновева не се бе молила с такава набожност, кой знае какво щеше да стане. Само Всевишният Бог ви спаси.

Французинът изглежда унгареца строго, после чертите на лицето му се смекчават изведнъж; той долавя, че ще получи по-голям бакшиш от този човек тука.

— То няма значение, господине.

Французинът смята, че унгарецът се е почувствал малко неловко при това напомняне за Атила.

Ние не можем да се разбираме един друг.

— Веднага ми преведи какво каза той.

— Муцикам, има такива изрази, че е невъзможно да се преведат на унгарски! Като ги превеждаш, изгубва се самото нещо, което те трябва да изкажат. Само толкова мога да ти кажа, той остана възхитен!

Тогава влязохме в подземието, където Безсмъртните спят вечния си сън. Разбира се, не стигнахме до тука току-тъй даром. Даже и Безсмъртните трябва да си пробиват път, докато стигнат до тука; и ние се принуждаваме да платим за позволението да подушим малко около първичния километричен камък на вечността. Вървим подир водача през тъмни, объркани коридори. Англичаните душат всеки камък като нетърпеливи ловджийски кучета; в тъмнината от време на време те се душат даже и един друг. В малки кубовидни ниши се намират гробниците на Безсмъртните, чиито камъни ни е позволено да зяпаме. Даже и тука репутацията им е по-добра от самото нещо.

— Господа и дами, тук почива Виктор Юго, най-великият от френските поети. Роден през 1802 година в Безансон, починал през 1885 в Париж. Член на Френската академия… — Тогава следва цяло описание на живота му. Водачът споменава даже и най-важните му трудове.

Някои от туристите си записват нервно; други само гледат втренчено със сладостен захлас в устата, мустаците, носа и ушите на водача, защото не разбират нито една дума.

— Тука почива Франсоа — Северен Марсо, френски генерал. Роден през 1769, починал през 1796 в Алтенкирхен. Той бе убит! — Всички изтръпват от ужас. Един от туристите пребледнява и прекарва ръка по челото си. Той е от онези нервни хора, които се плашат вече, че може да бъдат незабавно арестувани още щом излязат навън.

Водачът дава заповед:

— Снемете шапки, господа!

Един германец даже кара жена си, и тя да снеме шапка.

— Хайде, миличка. Французите са толкова докачливи.

Жената го поглежда смаяна и се отдалечава малко от него.

— Лазар Карно, организаторът на победата (трябва да е бил способен човек), роден през 1753 в Ноле, починал през 1823 в Магдебург. Заточен от Реставрацията, — каза водачът строго. — Снемете шапки, господа!

Тука в подземието жените не остават вече назад, няма вече нужда да ги подканват да вървят напред. Тука крачат енергично, следват ни по петите. Страх ги е, както изглежда, че някой от Безсмъртните може да протегне ръка към тях, защото му е омръзнало да седи тука само с безсмъртието си. А какви сладки, палави неща са тези женички!

Елегантната американка, която ме подмами да вляза в Пантеона, казва на едно „момче“:

— Слушай какво казва водачът. Да беше на мое място, Една щеше да се пръсне!

Нито един от двамата не разбира френски. Мъжът скучае, като слуша непознатия език, на жената й прави удоволствие. Всяка жена смогва изведнъж да хареса нещата, които не може да разбере, и веднага почва да съжалява другите, че са пропуснали тази наслада.

— Да беше тук на мое място, Една щеше да се пукне от скука!

— Защо го казваш?

— Защото не мога да я търпя.

— Съжалявам… не мога да го проумея.

— Марселен Бертело, химик и политик, роден през 1827, починал през 1907 в Париж. Снемете шапки, господа.

— Какво не можеш да проумееш?

— Връзката. Защо щеше да се пукне Една, защото не можеш да я търпиш ли?

— Аз не мога да разбера, ти не си толкова тъп обикновено, защо не можеш да разбереш?

— Ти ми кажи защо?

— Защото няма никаква връзка.

— Сали Карно (аха, роднините), председател на републиката, роден в Лимож през 1837. Той бе убит в Лион през 1894 от един италиански анархист. Снемете шапки, господа. — Казва го с такъв тон, като че се оглежда за някой италианец.

Неприятна работа, това е второто убийство вече. Какво става днес?

Когато стигаме до по-добре познати Безсмъртни, например Емил Зола, чува се общо „ах“…, иначе Безсмъртните са съвсем скучни на всички.

— Тука почива Жан-Жак Русо…

— Ах!…

— … философ и писател. Господа, моля сложете си шапките.

В първия миг не можах да разбера, защо тъкмо Русо трябваше да пострада от тази липса на уважение. По-късно стана ясно, че на това място имало силно течение в коридора; значи, това била единствената причина.

Как могат да сложат на течение един философ и поет?

Да, разбира се. Само един философ и поет би го търпял.

Е, стига толкова за безсмъртието.

Водачът застава на изхода на подземието; който си е платил бакшиша, само той може да излезе. С френски посетители работата би могла да се нареди по-тактично, но с чужденци деликатността съвсем не е на мястото си. Туристите не са разбрали нито една дума, човек трябва просто да ги потупа по гърдите и да им посочи протегнатата празна ръка. Чужденците са малко слаби в главата (не можеш да съдиш за тях по дрехите им); някои от тях се изплашват толкова много още от първата дума, че биха дали и шапките си даже.

Горе нова група чакат да слязат и наблюдават лицата на хората, които се качват по стъпалата. Какво ли са правили с тях там долу?

Глава XV

Нервите ми са изопнати от няколко дни насам.

Ако в подземната железница някой ми каже високо: „Вие на следващата ли слизате?“, или сгъне вестника шумно под носа ми, идва ми да смажа на стената главата на кондуктора, който невинно отваря вратата на вагона. Да я смажа тъкмо на онова място, където стои надписът: „Господа и дами, недейте забравя, че и кондукторът има нерви.“

Нервността ми се засилва още повече и най-сетне избухва по причина на една съвсем невинна случка.

Един стар господин идва към мене по улица Сен-Жак и изтърва бастуна си пред италианския деликатесен магазин.

— Идиот! — казвам аз високо.

Старият господин не казва нито дума. Избърсва бастуна с кърпичката си, избърсва и носа и продължава пътя си.

Човек не бива да обижда стари хора без причина. Особено онези, които понасят оскърблението с християнско смирение. Веднага ще го настигна и ще му се извиня.

Настигам го тъкмо пред хотел Ривиера:

— Извинявайте, господине, преди малко ви оскърбих. Бях нервен, вярвайте ми, не исках да ви обидя.

Той се спира и ме поглежда с изненада.

— Какво има?

— Преди малко ви казах „Идиот!“ и искам да ви се извиня.

— Какво искате да кажете?

— Преди малко ви нарекох идиот.

— Какво? — Той си свива ръката като фуния и я слага на ухото си.

— Идиот! — изревавам аз.

Като ме чува, старият господин вдига бастуна си, без да каже нито една дума, и ме цапва с него.

Веднага влизам в хотела и се качвам в стаята си, да приготвя обяда си от какао.

Трябва най-сетне да започна нов живот. Трябва да вникна в същината на нещата. Трябва да има някакво съществувание преди сегашното. Например, този старец с бастуна… Човекът е добър. Без съмнение…

Следобед отивам в градината на Обсерваторията, на мястото, където си правим срещите. След такъв нервен предобед като преживяния от мене днес, нищо хубаво не може да ми се случи.

Алеята е празна. Ана-Клара не е там.

Това можеше да се очаква. Сега десетте египетски напасти ще ме поразят.

Вчера я оскърбих тежко. Тя заплака от безсилие, а не защото ме обича… След като стана това, ясно е, че тя няма да дойде. Какво става с мене, че ме кара тъй да оскърбявам хората като бесен?

Часовникът на Сената удря три.

Няма да я видя вече. Сега съм съвсем сам. Облягам си главата назад върху свободната пейка, където седя, и изпадам в пълно отчаяние.

По тревата гълъбите гугукат и се задирят един друг; студен вятър разбърква изсъхналите листа и те шумолят като грамадни ветрила. Дърветата са вече почти голи, алеите са пълни с жълти листи… Американци правят снимки на една гола статуя в края на моравата. Някаква много висока, очилата девойка се смее високо. Чудя се какво са й казали.

Пак се чувствам самотен. Дали е останало какао у дома? В три и двадесет някой идва по алеята. Тя ли е… или не е?

Няма да вдигна глава да погледна, по-добре ще почакам, докато тя се приближи… но не мога да изтрая.

Тя идва, идва, идва!

Тънката фигура на Ана-Клара! Тя се приближава бавно, усмихната. Слънцето се носи насам по алеята, да огрее празния ми живот.

Днес тя е много хубава. Годеникът й не ме интересува вече. Боже Господи, той още не е неин мъж. Къде сме тогава? В Средните векове? Освен това, една френска поговорка казва: „Каквото жената желае, то е Божията воля.“ А тя желае. Тя носи лека, ясносиня рокля без ръкави; какви хубави ръце! Тя носи едно бежово палто на ръка. Сваля баретката си, когато ме вижда. Разтърсва главата си с бързо движение. Гъстите вълнисти къдрици на златистата й коса се развяват около лицето й.

— Добър ден.

— Добър ден.

Тя изпъчва гордо тънката си снага; знае, че е млада и хубава. Очите й искрят, като че е малко нещо опиянена. Жените са по някой път опиянени просто от самия въздух.

Поглеждам дрехите й. Колко спретнато и хубаво се облича.

По правило не поглеждам към дрехите на хората. Правя го само откакто моят собствен гардероб почна да проявява признаци на изтъркване. Ана-Клара носи хубава рокля с маса копчета. Какво удоволствие би било да разкопчея тази рокля!

— Да се поразходим ли? — предлага тя.

— С най-голямо удоволствие.

— Дойде ми една хубава идея. Хайде да станем другари.

— Добре, хайде.

— Обещайте ми, че винаги ще се държите прилично.

— Обещавам.

Тя има вече надмощие над мене.

— И ще ти приказвам на „ти“, — добавям аз.

— Каква дързост!

— Сърдиш ли ми се?

— Не трябва да ми приказвате на „ти“, само ако аз ви позволя.

— Или сме добри другари, или не сме.

В края на алеята Ана-Клара внезапно ме улавя за ръката.

— Жорж, виждаш ли онази стара жена оттатък?

— Извинявай, моля ти се!

За миг тя е смутена.

— Искаш ли да си приказваме на „ти“? — Сега тя иска да се сдобри с мене. Стисва ми ръката, усмихва ми се право в лицето, с обърната нагоре глава.

Двама студенти минават край нас. Единият от тях смушква другаря си с лакът:

— Хубаво парче, виж.

Какво да правя сега?

Обръщам се подир тях. Студентът ми виква през рамо:

— Моите поздравления, приятелю! Не се сърдите, нали?

Глава XVI

Ана-Клара прегръща една относителна риза.

Снощи изпрах една риза съвсем тайно. След прането я прострях изопната, тъй че да не изсъхне съвсем набръчкана, защото нямам как да я изгладя. Чувствам се загубен. Човек или е джентълмен, или бохем, но не бива да пере ризи нощно време; това е признак на дребнобуржоазни разбирания.

Следобед Ана-Клара и аз пристигаме в градината едновременно. Тя ми размахва кърпичката си още отдалеко:

— Сервус!

Да, тя ме поздравява на унгарски. Вчера я научих на този поздрав.

— Да не сядаме, — казва тя. — Нека да се поразходим малко.

— Може ли да си сложа ръката в твоята?

— Чакай, по-добре аз ще те уловя под ръка.

Тя се отпуска върху ръката ми, аз почти усещам топлотата на тялото й.

— Монпти, ти не знаеш да вървиш под ръка с жена. Недей прави такива големи крачки. Ха-ха… тъкмо ми мина нещо през ума, но няма да ти го кажа, Монпти. Ще ти го кажа чак след като сме били приятели дълго време.

— Много си сладка.

— Винаги ще бъдем добри другари, нали? Закълни ми се, че винаги ще бъдеш добър към мене, че никога няма да ставаш лош.

— Кълна ти се.

— Само тогава ще мога да ти казвам „ти“. Още на никого не съм приказвала на „ти“. Какво искаше да ми прошепнеш? Преди малко, до дървото, ти каза, че си искал да ми пришепнеш нещо…

— Много е късно сега.

— Че защо? Кажи ми го веднага. Много съм любопитна!

— Исках само да ти кажа: много си хубава и аз много те обичам.

— Чакай, искам да ти покажа една снимка. Ела да седнем за една минутка.

Ана-Клара изважда една снимка от ръчната си чанта.

— Тук съм аз — казва тя.

Лицето й едвам се познава. Помолвам я да ми даде снимката. Не, не била хубава. Следващия път щяла да ми донесе по-хубава.

— Дай да ти разгледам чантата, Ана-Клара.

— Защо?

— Искам да видя какво има в нея. Съдържанието й ме интересува; то дава известна представа за характера на собственика. То е като отражение в огледало.

— Там има неща, които никак няма да те интересуват.

— Обещавам ти; ако вътре има такова нещо, което не бива да го видя, тогава няма да го погледна.

— Не обичам да ми гледат чантата.

— Давам ти честна дума.

Но тя не ми дава чантата си; даже се опитва да я скрие.

— Предполагам, че досега си дружила с хора, за които честната дума няма никакво значение. Може би французите са…

— Спри… това не е красиво от твоя страна. На ти чантата.

— Благодаря. Сега не ми трябва.

— Напротив, ще я вземеш веднага и ще я разгледаш вътре, иначе ще ти се разсърдя.

— Както искаш.

— Е, защо не я разгледаш вътре?

— Разгледах я. Исках само да видя какво червило употребяваш. Коти? Не е лошо. Повечето от познатите ми дами употребяват Убиган.

Тя ме погледна с усмивка на уста.

— Да, вярно е, — казвам аз.

Ана-Клара само продължава да се усмихва и се обляга върху мене още по-силно.

— Ти го казваш само току-така, — отсича тя.

Внезапната й близост ме смущава, гласът ми става дрезгав.

Тя отваря чантата и ми разкрива съдържанието й.

— Виж, мили, това ми е пухчето за пудра; това ми е пудрата, розова охра… това ми е въглена, това ми е червилото, това е календар, това е едно писмо от приятелката ми Луиза… хубаво момиче, на двадесет години. Това тука е едно малко стихотворение. Това са стихове.

Протягам ръка за стиховете. Тя ми ги подава плахо. Прочитам ги. Тези малки стихотворения са хубави, само че не трябва да се превеждат, иначе веднага стават глупави и сантиментални. Но аз ги обичам, защото съм чужденец и досега съм срещал френски любовни думи само под строгото покровителство на моята граматика, като например: Олга обича Адела. Адела обича Мария. Мария не обича Олга.

За да разбереш тези стихове, трябва да живееш тука; трябва да познаваш сивото парижко небе, ритмичната походка на неговите жени… те ходят с начервени полуотворени устни и притворени очи и обикалят по света, сякаш винаги се оглеждат за някого. Освен това, човек трябва да бъде самотен и без пари… тогава се трогва до дън душа от стихове като тези:

Вън дъждът почуква по стъклата.

Мили мой.

Колко дивно е, че двама с тебе

заедно седим.

И при всяка капка чук-чук-чук.

Чувам говора на твоето сърце.

Чудесно; няма нищо в тях. Малко пресилено, вярно е, но хубаво сравнение. Дъждът почуква отвън и тя го чува. От друга страна, сърцето на жената тупти вътре… в гърдите й и той го чува. Естествено, той притиска ухото си върху лявата й гърда… топла, мека топчица… Обикновено сърцата на жените се намират тъкмо на това критично място. Колко хубаво би било да се даде първа помощ на някое младо момиче! Няма ли свободна служба за даване на първа помощ?

Посягам да сложа стиховете обратно в чантата… пак същото плахо движение както преди. Между другите книжа, писма и дреболии има един син плик. Струва ми се, че тя иска да го скрие. Когато и да бръкне в чантата си да ми покаже нещо, пръстите й винаги се плъзват бързо по този плик. Случайно ли е това? Все ми е едно, но наблюдавам всяко нейно движение.

Наистина няма никакво значение за мене, какви писма носи тя в чантата си. Това не ме тревожи; не съм влюбен в нея. Тъй или инак, ще трябва да си замина един ден. Пък и не е сигурно, от друго страна, че е любовно писмо. Може да е друг вид писмо, което тя не може да ми покаже. Писмо от родителите й, от някоя роднина или може би от някоя приятелка. Може даже и да й искат с това писмо да плати някаква сметка… „Виж, мамо, това писмо получих днес. Ние платихме вече, пък сега пак искат парите. И с такъв невъобразимо нахален тон!“

Даже и да е любовно писмо, може да е някаква стара любов още от времето, когато тя не се познаваше с мене. Понякога жените мъкнат такива спомени в чантата си по цели години.

Ана-Клара изважда един сгънат бял лист.

— Аз написах това, — казва тя.

— Какво е то?

— Просто… Просто мисли. Записах си ги тука, в градината.

„Септемврийски следобед“, почвам да чета. „Небето е сиво, скоро ще завали пак. Ако завали дъжд, ще се върна у дома. Кестеновото дърво няма вече листа. Пожълтелият лист…“

Тя махва бързо с ръка и закрива листа.

— Недей чете, моля ти се.

— Защо не?

— Ей тъй. — Внезапно тя се изчервява и ме поглежда смутена. — По някой път пиша и стихове, да, да, но не трябва да ме питаш какъв вид стихове са…

От време на време тя се обляга върху мене съвсем близо. Почти усещам топлия й дъх.

Устата й се разтваря в усмивка и разкрива хубавите й, правилни, бели зъби. В очите й свети дяволито пламъче. Струва ми се, че тя си играе с мене. Леката й рокля е изопната плътно върху хубавите извивки на бедрата й… Боже мой! Боже мой!

— Ана-Клара, ела веднага с мене по брега на Сена.

— Защо, какво има там?

— Искам да мина с тебе по пътя Сен-Мишел до Сена. Листата вече падат по пътя Сен-Мишел.

— Защо казваш пътя Сен-Мишел? Нали знаеш, че е булевард! И какво ще правим по брега на Сена? Тука не е ли по-хубаво от там?

— Искам да видя кулите-близнаци на Парижката Света Богородица, отразени в мръсните води на Сена. Искам една френска девойка да ме целуне по очите.

— Аз?

— Да, искам ти… гореща, благоуханна, облечена в дантели, както казва нашият велик поет Ади.

— Колко си чуден.

Тя се замисля малко. После ме поглежда крадешком.

— Има ли нужда да отиваме чак до брега на Сена за това?

— Какво искаш да кажеш?

— Мога да те целуна по очите и тука, но ти не трябва да ме целунеш, иначе цялата работа ще стане много смешна. Е, затвори си очите.

— Искам да го направя чак в последния момент.

Тя се навежда към мене, като че е най-естественото нещо на света, тука, посред Люксембургската градина, под една гола каменна статуя и притиска горещите си устни върху затворените ми очи.

Един стар господин вдига глава от вестника си, заглежда се в нас през очилата си в златна рамка.

Очилата му стояха на върха на носа му.

Глава XVII

Ако върна бутилката за мляко, ще ми върнат залога за нея, а той възлиза на един франк и петдесет сантима. С тях мога да си купя цигари. Чакай, оставих залог и за стъклото от спирта за горене — един франк. Интересно е каква мутра прави бакалинът, когато му връщат някоя бутилка, без да купят нещо с парите от залога.

Занасям бутилката в дюкяна и дискретно чакам всички други да си отидат преди мене; искам да обслужат най-напред тях.

— Вие, господине?

— Донесох бутилката от млякото.

— Половин литър мляко? — казва той и посяга към мярката за мляко.

— Не, не, само донесох бутилката.

Той не иска да ме разбере.

— Половин литър?

— Не, не ми трябва мляко.

— Какво друго обичате, сирене?

— Нищо.

Тогава той ми захвърля парите върху тезгяха и не ми казва даже и сбогом.

Със стъклото от спирта за горене работата е още по-сложна; чак след дълго разглеждане се съгласяват да признаят, че бутилката е тяхна.

Никак не обичам тази работа.

Но най-сетне прибирам моите два франка и петдесет сантима.

Следобед изчетквам дрехите си внимателно и отивам на среща. Чувствам, че съм станал сериозен човек.

В градината на Обсерваторията Ана-Клара ми махва с ръка още отдалеко и ме пресреща тичешком. От радост леко ме блъсва в лицето с баретката си.

Тази жена се подмладява все повече от ден на ден.

— Маджияр.

— Какво е това?

— Маджияр.

— Да, разбирам! Маджар! (Унгарец).

— О, виж тука, Монпти! — Тя ми посочва радостно една книга. — От тука научих, че унгарците обичат страшно много да ядат червен пипер. Вие слагате червен пипер на всичко, даже и на сладкишите. Било ваш народен обичай. Толкова ви съжалявам!

— Не е вярно!

— Срам те е да си го признаеш, нали?

— Боже мой, не! Виж какво…

Погледът ми пада върху един ред: „… les Autrichiens-Hongrois sont les autres chiens…“ — това сигурно се смята за игрословие. Буквално значи, че австро-унгарците са кучета.

— Хм, много хубави книги четеш! Виж какво… Франц Йосиф І… общата армия… немска команда… в Арад имаме тринадесет генерали…

— Божее, виж какъв охранен гълъб, само го погледни! — Ана-Клара не се интересува от политика. Пък и няма никакво значение. Тук вече започват да си правят шеги с нас и твърдят, че унгарците вечно стоят с карта в ръка и обясняват старите граници на Унгария на всеки французин, когото срещнат.

— Petit cheri, хайде да отидем в някое малко кафене. Аз ще платя за себе си.

— Хм… не ми се иска твърде, тъкмо сега.

— Ах, Монпти, как можеш да кажеш така?

— Хм, какво искаш да пиеш?

— Една голяма чаша кафе. И ти пий едно, хубаво е и не е скъпо. Аз ще платя за моето кафе.

— Чух го вече. При такива условия не отивам.

— Тъй, тогава… и аз не отивам.

Две кафета няма да струват много. Ще ми останат пари за цигари.

— Добре, хайде да вървим. И без това исках да си купя цигари.

— Сега, като размислих, по-добре е да не отида. Ще ме видят с тебе, ще си имам разправии вкъщи и няма да можем да се срещаме вече. Върви ти бързо, аз ще те чакам тука. Но и ти не трябва да пиеш кафе.

Когато се връщам, заварвам я да играе на криеница с едно малко момченце под дърветата. Момченцето можеше да има шест-седем години. И двамата се смееха и викаха от радост.

— На кого е това дете? — питам я, когато тя се връща най-сетне.

— Мое кръщелниче, — заявява тя гордо. — Хубаво е, нали?

— Няма ли значение, като те вижда с мене?

— Глупости! Такова малко дете като него…

— Не детето! Ами другите! Такова дете не идва само в парка.

— Боже мой! Вярно е! Ела бързо!

Тя се оглежда плахо и хуква бързо пред мене, по една лъкатушна пътека, където зеленината на дърветата вече оредява бързо. Силен вятър шумоли през листата.

— Ей, чакай! Къде бягаш?

Тя ме изчаква да я настигна.

— Студено е. На теб не ти ли е студено? — питам аз.

— Малко нещо.

— Искам да ти кажа нещо, Ана-Клара.

— Добре, карай, кажи ми.

— Хайде да отидем в моята квартира. Ще ти направя един чай.

— Защо ми го казваш?

— Защото е студено.

Тя ме погледна в очите продължително, без да каже нищо.

— Аз живея много просто, знаеш, в един стар хотел. Ще запаля огъня и ще стане хубаво, топло… Не знам, дали стаята ми не е много нечиста.

— Не… няма да дойда.

— Ана-Клара, слушай да ти кажа. От какво те е страх? Толкова ли лошо мнение имаш за мене? Ти си умно момиче… може ли да смяташ, че една жена може да бъде изнасилена против волята й? Смешно е. Цялата работа е там, че тебе те е страх от себе си. В такъв случай, разбира се, по-добре е да не идваш.

Гласът ми звучи фалшиво, но тя не го забелязва. В това време ние сме напуснали вече градината и вървим по улица Суфло, към Пантеона. Аз заговарям за маловажни неща, за да й вдъхна смелост. Когато стигаме до улица Сен-Жак, Ана-Клара ми стисва ръката по-силно. Сърцето ми затуптява бързо. Навярно и нейното. Тя пребледнява видимо.

— Аз ще вървя напред, да ти показвам пътя. Ти ще вървиш подир мене.

Задимената атмосфера на стълбището е наситена с благоуханни спомени. Да, разбира се, днес е събота след обед. В стаята ми още не е съвсем тъмно. Само се надявам, впечатлението на Ана-Клара от стълбите да трае колкото се може по-кратко! Само се надявам, че тя няма да се върне.

Не, тя идва…

Най-сетне стигаме до четвъртия етаж.

Бързо отварям вратата на моята стая.

— Пристигнахме, Ана-Клара.

— Тъй скоро, — казва тя неуверено и със смущение.

Веднага отварям прозореца.

В тази стая най-елегантното нещо е гледката от прозореца. Опитвам се да си придам спокоен и безобиден вид.

— Това тук е един малък двор, госпожице. Там има две хубави дървета. На тази страна е девическият пансион, за който ти разправях. В онази къща, в стаята с последния прозорец, живее онази мършава жена, която винаги яде маруля. Там пък е дворът на хотела, където всяка вечер се чува съдържателят да бие сина си, пък той крещи с всички сили: „Не е вярно! Не е вярно!“ С това се изчерпва външната декорация, госпожице. Това тука е моята стая. Първо, трябва да ти обърна внимание върху голямото кресло; не трябва да ме питаш какъв цвят е имало първоначално; и без това не бих могъл да ти кажа. Обикновено тука седя и пресмятам точно как ще харча парите си, като стана богат. Ето ми книгите. В този момент само една книга: романът Ларус. Шкафът има само три крака. Тука, близо до умивалника, има една миша дупка. Огледалото над камината не е счупено от мене; черните петна по него са спомен от мухите, умрели по времето на първата империя. По някаква необяснима до сега причина Муши-очи ги пази благоговейно за идните поколения. Часовникът на полицата не върви, както във всички хотели, и служи само за украшение. Рисунките по стените са оригинални и засега непродаваеми. Наемът е сто тридесет и пет франка на месец и, за нещастие, трябва да се плаща предварително. Има електрическо осветление, но манипулацията с него не е твърде проста. След полунощ токът се прекъсва и всеки ден, когато пълният мрак е стигнал вече до най-високата си точка, трябва да се правят многократни протести, докато го пуснат отново. Най-малко двама наематели (и то да не бъдат роднини помежду си) трябва да викнат надолу от площадките си: „Светлината, моля!“

— Колко нечисто е тука, забелязва тя с пълно основание.

— Да, вярно е, госпожице, но моля ви снемете си шапката и мантото и седнете, докато аз запаля огъня.

— Аз ще почистя, докато ти го палиш. Може ли, Монпти?

— Не, не може. Ти само си седи спокойно на това кресло с невъзможен цвят и ме гледай, макар че навярно не съм интересен за гледане. Във всеки случай скоро ще свърша.

Лесно е да се запали огън в моята камина, когато има с какво да го запалиш. През този ден случайно има гориво. До няколко минути огънят почва вече да гори весело.

— Да ти покажа ли няколко снимки от Будапеща? — запитвам аз.

— Ако обичаш.

— Може да е по-добре да седнем на леглото, тогава ще мога да седя до тебе и да ти разправям за снимките.

Боже Господи! Тя се разполага на леглото доверчиво!

Разглеждаме снимките заедно, по някой път ръцете ни се докосват. Опитвам се да прикривам вълнението си; то се изразява главно в това, че трябва постоянно да се покашлювам, за да си прочиствам гърлото, защото по една или друга причина гласът ми пресипва. И то тъкмо сега, когато ми е най-необходимо да му придам убедителен тон. Никога не е важно какво се казва на жените, а само как се казва. Ана-Клара седи толкова близо до мене, че мога да вдишвам уханието на косата й. Златистите й къдрици блестят в светлината на огъня като сиянието около главата на светец. Мъничките косъмчета по гушката й приличат на златист мъх. Ръцете й са пълни, но снагата й е тънка, като на момче. Най-хубава от всичко е устата й.

Гласът й е мелодичен и мек. Тя говори толкова хубаво. Тялото й излъчва лека топлота, като слънчев лъч в ранна пролет, който още няма сила. Смелостта ми съвсем се стопява. Боже мой, само да се отдаде тази жена сега на любов с мене! Защо не? По някой път четем такива нещо.

Трябва да я целуна сега, веднага, съвсем нежно. Най-напред по косата… може би тя няма и да го забележи. Но аз й се заклех. Няма значение, ще изкупя греха си по Великден.

Днес е събота след обед; оживеното пристигане и заминаване в хотел Ривиера дразни нервите ми. Женски обувки бързат весело нагоре по старите стълби с често, ритмично тракане. Начервени женски устни чуруликат като врабчета, когато пролетно време се събират на орляци: „Ето ме, миличък!“

И моят съсед, плешивият господин, който страда от задух, също тъй слугува на чувствата си по това време на деня, макар и да е вече над шестдесет години. Той не носи жилетка, лицето му е обръснато червено като рак, ушите му са космати и отвътре и отвън. Той прекарва златната си възраст, този стар господин. Жената, която случайно се намира при него тъкмо сега, непрестанно се киска; чуват се думите й:

— Жак, недей ме пипа като слепец.

Негърът в двора свири неуморно на своето банджо. Изглежда, че вече се е окопитил от първия захлас на женитбата си. Ана-Клара гледа снимките с неестествена жадност, като че няма нищо друго на света. Бавно и предпазливо премествам ръка към нейната талия. Били Боже, помогни ми… Много право, това е неприлично… Ръката ми стига до тялото й. Тя я отблъсква със слаба съпротива, но ръката й остава да лежи безсилно. Тя си обръща бавно лицето към мене и ме изглежда продължително. Очите й са тъжни и налети със сълзи; най-сетне те се затварят бавно. Негърът почва да пее тъжно, полугласно.

Навеждам се полека над нея и я целувам по устата. Една сълза се претъркулва от окото й, примесва се с целувката, придава й вкус.

Тя ме отблъсква нежно и казва тихо, с дрезгав глас:

— Запали лампата, тъмно е.

— Няма още ток, аз опитах преди малко. Трябва да извикам от стълбите.

— Тогава да седнем пред огъня.

Притеглям креслото до камината; сядам на килима пред нозете й, слагам си главата върху полата на Ана-Клара. Тя вплита дългите си тънки пръсти в косата ми и двамата оставаме тъй безмълвно.

Събота вечер е. Вечерният здрач навлиза вежливо през прозореца: „Аз съм вечерният здрач. Извинявайте, господине… госпожо…“

Отнякъде се дочува жена да се киска тихо, сладко. Сигурно я целуват по гушката.

— Защо плачеш… Ана-Клара?

— Нищо няма… наистина… само съм нервна.

Помълчаваме малко време.

— Да ти изпея ли една песенчица? — запитва тя ненадейно. — Като бях малко момиченце, в училище играехме хоро и пеехме:

Имало едно малко корабче.

Имало едно малко корабче.

То ни… ни… никога не било плавало.

То ни… ни… никога не било плавало.

Ехе! Ехе!

Ана-Клара кръстосва крака, улавя коляното си с две ръце и се люлее в такт с песента.

Защо ли плачеше тя преди това?

— Дай ми и една цигара, Монпти, — казва тя с внезапна веселост. — Тази от устата ти. Ти си завий друга.

Та всмуква веднъж, отдалечава цигарата предпазливо и издухва от устата си едно голямо кълбо тютюнев дим.

— Искам да те питам нещо, Монпти, ако ще ми отговориш искрено.

— Моля.

— Защо чака толкова дълго време преди да ме целунеш?

Тя ми задава този въпрос след осемдневно познанство.

— Ти ми каза да се държа прилично.

— Тъй ли? Разбира се, разбира се.

Лека жена ли е тя… или ме обича, може би, и затова смята всичко това за естествено? Във всеки случай аз се държа като идиот.

Внезапно осветлението се запалва.

— Ах! — идва едновременното ехо от съседните стаи.

Трябва да добавя тука: с тази икономия Муши-очи губи пари. Човек винаги опитва дали лампата гори или не, и после обикновено оставя ключа обърнат надолу. Тогава си излиза — и с мене се е случвало — и се връща към среднощ. В това време лампата свети в стаята от пет часа след обед до среднощ.

— Ще сваря чай, Ана-Клара.

— Много мило от твоя страна. Да ти помогна ли?

— Не. Ти само седи. Толкова е хубаво, като си ти тука. Толкова прелестна картина си, тъй седнала на креслото. Като те виждам, добивам сила да сваря чая.

Докато наливам чая, тя ми казва:

— За какво ни са две чаши?

— И аз искам малко чай, как мислиш ти?

— Глупаче. Една чаша ни стига на двама ни. Ще пием по ред. Ти се разположи сега хубаво на креслото, пък аз ще седна на коленете ти, но внимавай да не разлееш чая отгоре ми.

Тя казва всичко това толкова естествено, сякаш казва: „Нямаш ли някое огледало, искам да си оправя косата“.

Тя се плъзва полека върху коленете ми и се сгушва в мене. Обляга си страната върху моето рамо и си слага ръцете около врата ми.

— Хайде да играем на гълъби.

— Каква е тази игра?

— Аз ще те храня… ей тъй. Отхапи хляба от устата ми. Ах ти, глупаче, ето че разля чая.

— Недей ми се сърди.

— Не, разбира се!

— Ана-Клара, този чай е ужасен.

— Страшен. Мирише на какао; да го оставим. Какво да правим сега? Разкажи ми нещо.

— Не ти ли е много горещо при камината?

Тя става без нито една дума и сяда на леглото. Каква фигура!

Господин Жак, вторият ми съсед, виква:

— Какво става, Люсиен, няма ли да си свалиш шапката?

— Ана-Клара, няма ли да ми станеш другарка?

— Ами че да, разбира се, глупаче.

— Искам да кажа… съвсем.

Тя мълчи.

— Искаш ли?

— Хм…

Угасвам лампата.

— Обичаш ли ме? — пита тя и улавя лицето ми с две ръце.

— Толкова много те обичам… мила моя… сладка моя… моя…

— Веднага запали лампата!

Запалвам лампата.

— Сърдиш ли ми се? — пита тя разкаяна.

— Защо?

— Не искам. Размислих.

— Защо не искаш? Аз те обичам много. Нали ти го казах?

— Аз съм още невинна… Много ли ми се сърдиш?

— Не, разбира се!

— Да, сърдиш ми се, пък аз не искам да ми се сърдиш. Угаси лампата.

Угасям я.

— Чакай, Монпти. Боже мой, смешно е. Идва ми да се разплача. Не ме пипай. Боже мой! Боже мой! Не, най-добре запали пак лампата.

— Не.

— Чакай малко, най-напред да си съблека роклята.

В тъмнината чувам шумолене на дрехи, после тишина.

— Къде си? Какво правиш?

— Не мога да намеря ключа.

— Какво току бърникаш ключа.

По едно време тя го намира и запалва лампата.

Ана-Клара стои пред мене напълно облечена; сложила си е даже и шапката.

— Защо си облякла всичко?

— Защото си отивам. Трябва да си отида. Сега, веднага.

— Не ме ли обичаш?

— Обичам те, разбира се… но не мога. Не трябваше да идвам тука, аз си знаех какво ще стане. Не е твоя вината; който е измислил чая, трябва да го заколя.

Тя току отваря чантата си нервно и пак я затваря.

— За какво мислиш, Монпти?

— Ти си играеш с мене, не ме обичаш.

— Ако не те обичах, нямаше да бъда тук сега.

Внезапно тя коленичи пред мене.

— Ти не бива да имаш толкова лошо мнение за мене. Още не съм могла да свикна с тебе. Ела да ме изпратиш до вкъщи. Не можем да стоим тук, опасно е. Но ти ме обичаш въпреки това, нали?

Глава XVIII

Между другото, на улица Сен-Жак има и едни италиански деликатесен магазин. Грамадният му двоен прозорец е пълен с най-хубави деликатеси. Тук можеш да си купиш просто всичко, от студено месо до жабешки крака, охлюви и морски паяци. Можеш да видиш такива неща, за които никога и през ум не ти е минавало, били те от месо, риба, плодове или десерт. Чудни салати, компоти, овощия, пасти, всичко подредено на дълги редици, тъй че ти се завива свят само като погледнеш към тия чудни неща.

Най-елегантния и най-чистия магазин в целия този край, и мирише чудно апетитно и вкусно. Когато и да мина покрай тука (четири-пет пъти на ден), винаги неволно се спирам пред витрината. По някой път нови чудеса се появяват там, но повечето от тях са ми вече познати. Ако някога стана богат или имам петдесет франка в джоба си, ще си купя всички тези лакомства, изложени тук, едно подир друго, както ги излагат.

Всъщност, не исках да приказвам за този италиански деликатесен магазин, а за Леон. Леон не е французин, не е и унгарец. Леон изобщо не е човешко същество. Леон е плъх. Когато и да се върна късно през нощта в хотел Ривиера, винаги подплашвам един грамаден плъх в онази част на улица Сен-Жак, където се намира този деликатесен магазин. Той хуква пред мене с големи скокове; но щом аз си отмина, той се решава да се върне и застава на стража пред затворените кепенци на магазина.

Това нещо става толкова неизменно, че когато и да завия по улица Сен-Жак от улица Суфло, винаги си спомням за плъха. Намалявам вървежа си пред магазина, та плъхът да не се блъсне в мене и да му дам време да избяга.

Една вечер се връщам късно у дома… може би е било към единадесет часа. Идвам пеша откъм Монпарнас и по пътя ям парче хляб. Тиха, топла есенна вечер.

Пред самия италиански деликатесен магазин пак забавям крачките си и се спирам. Плъхът не се показва. Приближавам се предпазливо, по едно време той се стрелва от тъмното, избягва на малко разстояние, но се спира и клеква на земята. И аз се спирам, гледаме се един друг.

Хвърлям едно парче хляб да го подплаша от пътя си, защото стои тъкмо на мястото, откъдето трябва да мина. Парчето хляб наистина го подплашва, той избягва. След малко се обръщам и виждам, че плъхът се е върнал при хляба и го яде.

На следващия ден пак се връщам у дома късно, този път нося парче кифла. Плъхът пак се показва. Хвърлям му парчето кифла. Става същото. Плъхът побягва, но се връща, след като аз отмина, и изяжда кифлата.

Друг път изпращам Ана-Клара. Времето е толкова хубаво, че се разхождаме покрай брега на Сена. Докато дойде време да се върна, става вече късно. Този път не нося нито хляб, нито кифла.

Пред италианския магазин Леон изскача пред мене както винаги; щом отминавам на безопасно разстояние, той се връща бегом и обикаля отчаяно по тротоара. Само тъй ли си въобразявам, или той наистина се озърта за парчето хляб? Наистина ли има разум този мръсен, отвратителен плъх? Решавам оттогава насетне винаги да нося нещо за Леон и да проуча този случай.

При следващата ни среща разправям на Ана-Клара тази история, но тя никак не се интересува. Напротив, отдръпва се от мене със страх в очите си.

— Я ми кажи, защо вършиш такива неща?

— Какви неща?

— Играеш си с плъхове! Някой ден ще те ухапе.

— И ако ме ухапе? Тебе какво ти става?

Тя внезапно се притиска в мене:

— Ще ми стане много мъчно!

— Обичаш ли ме тогава?

— Малко нещо.

— Защо само малко нещо?

— Защото толкова искам аз.

— Защо само толкова?

— Защото ти не ме обичаш.

— Не те обичам ли? Защо тъй мислиш?

— Ти никога не го казваш.

— Но аз наистина те обичам, даже и да не го казвам. Много те обичам.

— Наистина ли?

— Да. Днес си много хубава, Ана-Клара.

— Наистина ли? Мислиш ли, че съм хубава?

— Много. Искаш ли да дойдеш горе в квартирата ми?

— Не, не. Нека стоим тука в градината.

По-късно се разхождаме из двете градини на Обсерваторията. Само аз приказвам; Ана-Клара почти не отговаря, сякаш не ми обръща внимание.

— Какво става с тебе? — запитвам я аз. — Защо си тъй особена?

— Не съм особена.

— Недей ме лъга! Аз те познавам достатъчно и забелязвам, че има нещо. Отегчавам ли те?

Тя помълчава известно време, после казва тихо:

— Монпти, аз заминавам.

— Кога?

— Тази вечер.

— Къде?

— За Гренобъл.

— Но даже и да е тъй, можеше да ме слушаш, като ти приказвам. Аз ще те изпратя до гарата.

— Не, не. Не искам.

— Не искаш ли? И кога ще се върнеш?

Тя навежда глава и не отговаря.

— Кога?

Мълчание.

— Защо не ми отговаряш? Кога ще се върнеш?

— Не знам.

— Не знаеш ли кога ще се върнеш в Париж?

— Не.

— Няма ли поне да ми пишеш?

— О, да пиша?… Не, няма да ти пиша. Много мило и приятно беше, с тебе, ти беше много сладък, но сега всичко е свършено вече. И без това щеше да се свърши един ден. Ти щеше да си отидеш, пък аз сега си отивам. Тъй е много по-добре.

— Добре тогава… Сбогом, Ана-Клара.

— Недей съжалява, Монпти. Ще си намериш някоя друга… друга Ана-Клара.

— Я да прекъснем това актьорство! Да го свършим бързо. Сбогом!

Тя поема ръката ми и не иска да я пусне.

— Пусни ме, — казвам й аз.

— Не.

— Защо се държиш тъй?

— Аз съвсем не заминавам.

— Не заминаваш ли?

— Не.

— Тогава защо ми каза, че заминаваш?

— Не исках да се срещаме вече.

— Защо не?

— Защото… чакай, толкова е чудно. Нека седнем, но не на столове, ще трябва да плащаме за тях. Тука, на пейката… Обещай ми да ме изслушаш, без да ме прекъсваш, докато свърша… Аз те излъгах. Не е вярно, че не върша нищо цял ден. Аз работя.

— Работиш ли?

— Да.

— Защо ме излъга?

— За да те накарам да ме обичаш повече. Имах две седмици отпуск и го прекарах тука в градината. Не мога да идвам вече тука, защото отпускът ми свърши. Ако не вярваш, можеш да питаш началника на отделението. Ние, дребните търговски чиновници, никога не виждаме отпуск по-рано от есента.

Значи, Ана-Клара е малка чиновничка в търговска кантора.

— Не живееш ли при родителите си? — питам я.

— Да, разбира се, но трябва да работя. Мислех си, че не те обичам толкова много и че можем да се разделим. Не исках да ти кажа, че работя и че затова не можем да се виждаме през деня. Сега разбирам, че не мога да те оставя. Свикнах с тебе. Ти не знаеш какъв навик си станал за мен. Често си мисля за тебе!… „Какво ли прави сега моят чужденец?…“

Боже мой, Ана-Клара има служба и се срамува от нея.

— Какви са канцеларските ти часове?

— От осем до дванадесет и от два до шест.

— Къде работиш?

— В една кантора. Помощник книговодителка съм.

— Мъчна ли е работата ти?

— Не, но трябва да ставам много рано, защото кантората е далеко.

— Кажи ми, хм… много ли изкарваш?

— Два франка на час. Защо?

— О, просто ей тъй. Интересувах се само да знам, можеш ли да излизаш на глава с тях.

— Много мъчно, Монпти, освен това сама си шетам за всичко, почиствам си, готвя, шия, даже и си гладя.

— Нямате ли слугиня?

— Имаме, разбира се, Монпти… но… ще ме изпратиш ли до някъде към къщи?

Разделяме се на авеню де Гоблен.

— Не бива да идваш по-нататък. Ако те види татко, ще видим дявола по пладне.

— Че какво ще стане тогава?

— Способен е да те застреля.

Издувам си гърдите. Почвам да ставам важна личност в Париж, даже искат да ме застрелят. След вечеря баща й сигурно ще каже, докато следи с очи пушека на пурата си:

— Ще го застрелям като бясно куче!

* * *

Как може да се печелят пари? Не мога вече да си търся работа. Трябва да се срещам всеки ден с Ана-Клара в градината, а това е вече занимание само по себе си.

Внезапно си спомням, че имам един малък златен медальон на Света Богородица. Мога да го продам. (Трябваше жена да се вмъкне в живота ми, за да се сетя за това.)

Едно момиче ми го даде за спомен, преди да тръгна за Париж:

— Ще видиш, това медальонче ще ти помогне, когато изпаднеш в нужда!

Много вярно. Ще ми помогне… ако го продам. Не мисля, че постъпката ми ще бъде долна. И без него мога да си спомням за девойката, която ми го даде. Аз й дадох един златен пръстен за спомен. Не. Долна работа ще бъде. Няма да го обърна в пари.

Занесох медальона на един бижутер на булевард Сен-Мишел, след като крачих половин час насам-нататък пред витрината на магазина. Той беше дребен човечец с набръчкан врат и птича глава. Натика едно увеличително стъкло върху окото си и огледа медальона внимателно. Най-сетне каза, че ще ми даде тридесет франка за него, заедно с верижката. В такъв случай това нещо трябва да струва най-малко сто франка.

В интерес на любовта, трябва да поддържам тялото си. От друга страна, наемът трябва да бъде платен до две седмици; това възлиза на сто тридесет и пет франка. С тези тридесет франка ще мога да преживея още една седмица и, освен това, ще мога да живея в стаята си още една седмица подир това. Какво ще стане след това, все ще разбера, тъй или инак.

* * *

Сега винаги нареждаме тъй срещите си, че причаквам Ана-Клара пред нейната кантора и я придружавам до вкъщи, тоест, докъдето тя ми позволи. В събота следобед тя е свободна и можем да оставаме заедно чак до вечерта. В неделя никога не се събираме, защото тогава тя е с родителите си. В отговор на тактичните ми разпитвания за семейството й, тя отговаря, че майка й била хубава и много приятна жена, но баща й бил много строг.

— Кого обичаш повече?

— Мама, — отговаря тя и гласът й става много нежен.

След дневната работа Ана-Клара се изморява от разходката; тя идва до моята улица или аз я придружавам до подземната. Причаквам я всяка вечер пред кантората в шест и половина. Тя свършва работа в шест, но докато се измие и приготви, минава половин час. Двадесет души работят в кантората, а има само един умивалник; естествено, има голяма навалица и всеки иска да се измие пръв.

Веднъж видях синьо петно на ръката й; тя ми каза, че другите я блъснали върху умивалника. От тогава насетне тя почна да излиза тичешком от кантората, точно в шест часа, както си биваше, с изпоцапани с мастило пръсти и шапка, нахлузена както и да е. Когато излизаше на улицата, тя още се мъчеше да си пъхне ръката във втория ръкав на мантото си; тогава се затичвахме до гарата на подземната и Ана-Клара се измиваше в моята стая или у дома си. Само и само да спечелим време, тъй че да бъдем заедно колкото се може по-дълго.

Даже и тичането ни до гарата на подземната си има своята причина. В шест часа затварят големите магазини и кантори; тогава истинско море от хора се излива на гарите на подземната. Всички пътуват с подземната, тя е най-евтиното и най-бързото превозно средство. В шест часа още може да се намери място с известно усилие; в шест и половина е почти невъзможно. По това време хората вече чакат на опашки по улиците, макар че има влакове всяка минута. Затова трябва да тичаме бързо, за да изминем за три минути разстоянието от кантората до най-близката гара на подземната, което обикновено се извършва за десет минути.

Във всеки случай, да пътуваш с подземната означава особена преживелица. Понякога има толкова много хора във влака, че краката ти не опират в пода, а на големите гари на излизане тълпата просто те повлича със себе си щеш — не щеш.

Веднъж се случи, Ана-Клара бе издигната на две педи във въздуха и изблъскана надалеч от мене. Едвам й остана време да ми извика:

— Следи накъде ме изблъскват, мили, и върви подир мене.

Отначало ни беше много мъчно за несмущаваните часове на предишните ни следобеди в Люксембургската градина… Трябваше да забравим всичко това. Можехме да прекарваме само един час заедно, и то не всеки ден. От ден на ден все по-малка надежда имах, че тя някога ще ми принадлежи напълно.

Един ден Ана-Клара се втурна рано след обед, със зачервени страни и светнали очи.

— Веднага ме целуни, колкото по-страстно можеш.

— Защо? Какво има?

— Още… пак… пак!

— Стига толкова! Какво става с тебе?

— Слънцето грее малко нещо и съвсем ме побърква. Отвори прозореца, толкова е хубаво навън, пък ти седиш тука, в тази задушна стая.

— Какво става с тебе? Как попадна ти тука?

Тя отваря прозореца. Топли лъчи падат върху насаждените покриви и черните комини. Малко снопче светлина пада и в стаята.

— Виждаш ли, Монпти?

Тя разперва ръце и се хвърля на врата ми с истински лъвски скок.

— Че какво има де? Не можеш ли да ми отговориш? Как попадна тука по това време?

— Не съм ходила в кантората днес след обед; освободиха ме за следобед, ще стоя при теб до довечера. Имаш ли работа?

— Не.

— Тогава ще ти намеря една хубава работа. Ти ще седнеш на креслото, пък аз ще седна на коленете ти, и ти ще ми разправяш колко много ме обичаш. Най-напред ме целуни. Пак… пак… пак…

— Какво става с тебе тогава?

— Повишиха ми заплатата.

— Разбирам. Значи, това е цялата работа.

— Не, не е вярно. Не ми е повишена заплатата.

— Сега слушай тука, по-голяма заплата ще получаваш или не?

— Не. Ще стоя при теб до пет часа и тогава ще отида в кантората.

— Но ти ей сега каза, че няма да отидеш в кантората.

— Кога ти го казах?

— Одеве, като влезе.

— Преди пет часа нямам…

— Пак ме лъжеш. И вчера ме излъга. Каза ми, че началникът на отделението бил с дълга брада, пък пет минути по-сетне ми посочи един гладко избръснат старик на улицата… той бил началникът на вашето отделение.

— Той трябва да си е обръснал брадата в това време.

— Стига! Ти веднага го позна, но не ми каза: „Виж го, махнал си е брадата.“ Ти ми каза: „Този отвратителен тип е началникът на нашето отделение.“ Кой от двамата ни е луд?

— Началникът на отделението.

— Сега недей се прави на много хитра, драга. Ти винаги лъжеш. Предупреждавам те, ако още веднъж се повтори това нещо, ще ми омръзнеш.

— Слушай, Монпти, нито една лъжа няма да кажа вече в живота си!

— О-о!

— Да, наистина ти го казвам. Вече го започнах.

— Как да го разбирам?

— Точно тъй, Монпти: ще лъжа другите, но тебе не! Виж какво ти донесох!

Тя изважда една снимка от ръчната си чанта.

— Ей сега си я направих. Харесва ли ти?

— Много си хубава.

— Чети посвещението: написах го на гърба.

— „La petite folle a son grand fou“ — На моя голям лудетина от малката лудетина.

— Кажи ми нещо сладко, Монпти. Ти нямаш ни най-малко понятие как се казват сладки думи.

— Всичко това е толкова безсмислено…

— Ти от къде знаеш? Ех, да беше французин! Те знаят какво да казват! Разбира се, половината е лъжа, но все пак… От тебе ще бъда доволна, ако кажеш: „Сладкото ми нещичко.“

— Добре: сладкото ми нещичко.

— Но не тъй!

— Ела на прозореца, Ана-Клара. Виж. Ето Париж. Сива маса от къщи като чудовища и купища покриви, под които живеят хора като мравки. Всеки миг си има своите радости и скърби. Всеки миг някаква престъпна мисъл се ражда в нечий мозък. Всеки миг някой се моли и някой развратничи. Всеки миг целуват някоя жена и изменят на някой мъж. По френски, на това нещо казват: L’homme cocu.

При тези думи Ана-Клара се притисква в мене страстно.

Какво е това? Може ли да ми е изменяла вече?

— Я ми кажи, ти изменяла ли си ми вече?

След кратко мълчание тя казва полека:

— Да.

Лицето й е сковано като маска, тя затваря очи.

— Колко пъти?

— Само веднъж.

— Кога?

— Вчера.

— Вчера ли?

— Хмм.

Не мога да видя лицето й, тя си притиска главата в гърдите ми и ме прегръща с всичка сила.

— Ах, Монпти — въздиша тя.

Сърцето ми бие лудо, предупреждава ме, че трябва да спра, достатъчно се е вълнувало вече. Но аз искам да знам подробностите.

— Да не си отишла в стаята на някого?

— Не.

— У вас, вкъщи?

— Да.

— Кой беше той?

— Не знам.

— Французин?

— Не знам.

— Как така? Ти не приказва ли с него?

— Не.

— Я ми разправи веднага, как стана, ти…

— Той си отиде веднага.

— Разбира се, за какво щеше да стои повече, ах ти, уличнице!

Внезапно тя отмята глава нагоре, лицето й гори.

— Какво каза? Да знаеш, че съм девствена!

— Ще те заведа на някой доктор, нещастнице. Но… не си струва труда.

— Къде отиваш, Монпти? Слушай да ти кажа, аз го казах само на шега. Сънувах го. Недей ми се сърди.

Девствено момиче не може да сънува такива отвратителни сънища.

— Слушай, мили, недей се опитва да ми разправяш какви сънища сънува девствено момиче. Но я ми кажи, стана ли ти много криво?

— Много.

— Тогава ме обичаш. Отдавна се чудех дали ме обичаш. Внимавай, ти си луд, късаш ми роклята… спри, иначе си отивам.

— Не мога да търпя повече.

— Разбира се, че ще търпиш. Продължавай да ми разправяш: какво друго става всеки миг в Париж.

— Всеки миг някой полудява, и сега вероятно е мой ред.

— Няма да полудееш. Ако тъй се държиш, тогава няма да видиш даже и целувка.

— Аз съм на двадесет и шест години. Не мога да живея с тебе като калугер.

— Добре тогава, намери си някоя приятелка да ти се отдава. Тогава няма да бъдеш тъй страстен и ще се държиш с мене по-прилично и по-мирно.

— Приятелка ли? На мене ли го казваш това?

— Само в този случай.

— Тогава ще те оставя.

— О, не, няма да ме оставиш за това. Толкова знам даже и аз.

— Ти разбираш много от тези работи, изглежда. Пък имаш лице да ме уверяваш, че ме обичаш! Можеш да задържиш обичта си за себе си.

— Щом не искаш обичта ми по такъв начин, тогава трябва да се интересуваш за мене просто като човешко същество.

— Аз не се интересувам за тебе просто като човешко същество.

— Наистина ли? Благодаря.

Тя си взима шапката и се приготвя да си тръгне. Напудря си лицето, слага си червило на устните; движенията й стават все по-бавни и все по-малко припрени. Когато привършва, застава пред мене неподвижна, сякаш чака нещо.

Аз не казвам нищо.

Тя почаква още малко, после изведнъж отмята глава нагоре, отива до вратата, отваря я, спира се за миг, обръща се към мене и казва по унгарски обичай:

— Сервус.

— Сервус.

Тя затваря вратата след себе си, но аз не я чувам да се отдалечава.

Аз почаквам още няколко минути, после излизам.

Тя стои облегната на стената в тъмния коридор и плаче.

Улавям я за ръката и я отвеждам в стаята.

— Аз не исках да те огорча, глупаче. Недей плака, аз те обичам и като човешко същество. За мене ти си най-благородното същество на света.

Тя избухва изведнъж в конвулсивни ридания.

— Аз съм толкова нещастна… работя… по цял ден… и тичам при тебе… като… луда… пък ти ми… правиш… тъй… на… мене…

— Недей плака сега.

Не трябва да се опитвам да я утешавам сега, иначе тя ще се разплаче още по-отчаяно. Ако не й обръщам внимание, тя ще прекъсне веднага, ще подсмръкне няколко пъти, ще си изсекне носа и ще се успокои. Трябва да й заговоря за нещо маловажно. Щом тя види, че нейните сълзи не ми правят впечатление, мъката й ще се разпръсне.

— Знаеш ли какво ще направя, ако ми паднат някога сто франка? Ана-Клара, виж тука! Слушаш ли?

Тя става полека от разхлопаното легло, върху което се бе хвърлила да плаче, все още с шапка и манто, и издига към мене все още зачервените си от плач очи.

— Какво ще направиш?

— Най-напред ще купя хотел Ривиера и ще изхвърля Муши-очи в съседния двор като умрял плъх.

— И какво ще правиш после с хотела?

— Ще го продам. Сега кажи ми и ти: какво друго ще мога да направя с тази разнебитена вехтория? Ще купя един хубав автомобил. Ще се наконтя с хубави дрехи. После ще дойда във вашата кантора и ще стоваря два юмрука на вашия началник на отделение, да му насиня и двете очи.

— Защо ще го направиш?

— Да те изхвърли от кантората.

— И с какво ще се препитавам тогава?

— Питаш, когато ще имам сто хиляди франка?

— До тогава няма да ти остане нито една стотинка.

— Добре. Какво ще направиш ти, ако ти се паднат сто хиляди франка? Чакай. Да речем, че седиш в кантората и един ден някой ти пъхне сто хиляди франка в ръката. Какво ще направиш най-напред?

— В дванадесет часа ще напусна кантората.

— Какво? Ще можеш да работиш до обед, когато имаш толкова много пари?

— Че какво друго? Ако не работя, ще ме изхвърлят. Ще бъда малко нервна.

— Добре, забрави какво съм казал. Какво ще направиш после?

— Ще напусна кантората, ще отида в подземната…

— Ще отидеш в подземната, със сто хиляди франка?

— Ти забравяш, че имам седмична карта.

— Но ти ще я хвърлиш! Няма ли да я хвърлиш!

— Да я хвърля ли? Ти да не си полудял? Някой да ми я вземе?

— Добре? И после?

— После ще ти купя един голям хубав букет от рози и ще отида да се нахраня.

— Къде?

— При Жулиен.

— За три франка и петдесет?

— Не. За седем франка. И ти ще дойдеш с мене. Тогава с останалите деветдесет и девет хиляди и толкова франка ще купя твоите рисунки.

— Ана-Клара, тези рисунки не струват нищо… хей, недей ме хапа!

— Да ти кажа ли нещо?

— Да.

— Днес в кантората мислих за живота.

— Недей мисли, мила. Ти знаеш, че всички караници започват по този начин.

— Един ден ти ще си отидеш, може би и без да го зная. Някой ден ще почукам на вратата и никой няма да ми отвори. Всеки е щастлив на млади години. Аз никога не съм била щастлива. Сега съм на двадесет години.

— Двадесет ли?

— Деветнадесет.

— Стига толкова, сега даже и аз не знам какво си казала.

— И аз искам да бъда щастлива един ден. Но къде е щастието? — запитва ме тя. — Къде е то? — и се оглежда в стаята, сякаш го търси там.

— Не трябва да го търсиш тука. И аз изгубих моето щастие в тази стая.

— Това си мислех за живота, — добави тя съвсем свенливо. Вижда се, че е натъжена от цялата тази работа.

— Да се оженя ли за тебе тогава?

— Нахалник!

В първия момент не мога да разбера, защо да е нахалство? Оскърбил ли съм я, защото мисля за женитба тъкмо по този начин, или съм я оскърбил, защото подценявам нашата любов, като заговорвам за женитба толкова скоро?

— Искам да ти докажа, че те обичам, — казва тя. — Дай ми възможност да ти го докажа.

— Много добре… ето ти едно на ръка: прекъсни този разговор!

— Не бой се, не искам да се ожениш за мене, само искам да живея заедно с тебе. Ще ти шетам и ще ти готвя унгарски гозби. Само едно нещо има, че не знам откъде се купува червен пипер. Не се тревожи, аз съм във възторг за червения пипер, само че още не съм свикнала с него. Напиши ми на един лист всички твои любими гозби. Трябва да си наемем и мебелираме едно малко апартаментче. Във всеки случай, трябва да си купим едно канарче. Там в това апартаментче, аз ще бъда напълно твоя.

— Трябва да кръстим канарчето Евкалипт, — настоявам аз.

— Е, виждаш ли? Много лесно ще бъдеш щастлив, трябва само да го желаеш. Ах, Монпти, трябва ни само една много малка стаичка и една мъничка кухня. Стаята ще бъде твоя, кухнята — моя. Ти ще можеш цял ден да си рисуваш в стаята на спокойствие, докато аз съм в кантората. Аз ще пестя, защото ти не знаеш как се харчат пари. И ако някога си отидеш, ще се върнеш и ще намериш всичко както си е било. И мене. Защото знаеш, иначе просто ще прекарвам целия си ден да тичам от моята квартира до кантората, до твоята квартира, като някоя побъркана питомна мишка. Живот ли е това?

— И какво ще кажат твоите родители?

— Да, аз не се замислих за това, — казва тя и внезапно става сериозна.

— Трябва да избягаме от Париж, — добавя тя.

— Къде?

— В твоята страна… не можем ли?

— Не.

— Тогава ще отидем в Лондон.

— Защо, ти знаеш ли английски?

— Не, но няма значение. Утре сутринта ще отида веднага и ще си купя английска граматика.

— Ами какво ще стане, ако ти ме напуснеш, Ана-Клара, а не аз тебе?

— Аз ли? Не може да бъде.

— Да, ти.

— Ти… ти няма ли да ме напуснеш?

— Не.

— Тогава целуни ме и да не приказваме вече за тази работа.

Слагам си ръката около нежната й фигура в тънка рокля; тя се сгушва плътно в мене и ми предлага устата си.

— Няма да бъде винаги все тъй… нали? — казва тя по средата на тази дълга целувка.

— Ана-Клара, погледни още веднъж към Париж… — Аз махвам с ръка през отворения прозорец към морето от покриви отвъд черните комини, което се простира чак до мъглявата далечина. — Този град ще узнае един ден кой съм аз… той още не го знае. И ти не го знаеш, Ана-Клара. Да, даже и аз още не познавам себе си.

Тя прокарва пръстите си през косата ми и ме целува по очите.

— Виж, когато си тъй мил към мене и ми приказваш тъй нежно, тогава те обичам още по-силно и пет пари не давам за бъдещето. Je m’en fous de l’avenir. Но ти не бива да се научиш да казваш така, това е вулгарен израз.

— Искаш ли да дойдеш с мене, да вечеряме заедно? — запитвам аз.

— Каниш ли ме?

— Ще отидем при Жулиен.

— Аз ще платя за себе си.

— Тогава можеш да отидеш сама.

— Ще отида само ако и ти дойдеш с мене. Дай ми една целувка, Монпти, но хубава, дълга.

Когато свършваме с храненето, аз плащам и слагам на масата и два франка бакшиш. Да видят, че тука е бил кавалер, чийто прадядо е бил голяма клечка в двора на крал Матиас. Тръгвам си гордо, с високо вирната глава.

Навън Ана-Клара ми казва:

— На ти ги.

— Какво?

— Двата ти франка. Откраднах ги от масата, да не ги вземе келнерът.

Глава XIX

Тази сутрин срещнах пансионерките от улица Сен-Жак. Разхождаха се в редица две по две и се забавляваха, като се опитваха да настъпят краката на момичетата пред себе си. Всички бяха облечени еднакво и носеха шапки с широка стреха, изпод която сивите им и кестеняви очи надничаха палаво. Носовете им светеха от мазнина, някои имаха пъпки по лицето си, но на всички гърдичките са почнали вече да се издуват. Някои още нямат бедра, а краката им са тънки като на щъркел, но под чипавите им нослета две бухнали гърдички подскачат и танцуват. Как ли ще изглеждат като станат майки?

Девойчетата се заглеждат напрегнато във всички мъже и си шепнат нещо една на друга. Напред върви учителката, изпъчена с достойнство, а с плоските си пети на всяка стъпка подритва дългата си горна дреха.

Едно девойче с чипаво носле ми изпраща въздушна целувка.

Аз се обръщам да видя дали действително е предназначена за мене или за някого другиго. Пансионерките се кискат и цвилят като малки кончета. Учителката се обръща назад и плесва два пъти с ръце.

Между тях сигурно има една-две, които един ден ще израснат в толкова сладки хубавици, че човек ще бъде готов да извърши за тях каква ли не лудория. И Ана-Клара е била такава като малко момиче…

На една витрина на булевард Сен-Мишел видях една хубава сива вратовръзка със сини ивици, много тесни ивици, толкова хубава, просто да се смаеш. И цената беше сложена на нея. Да я купя и дума не можеше да става, нямах пари за такива неща. Че защо не? Ако я купя, ще ми останат малко пари. Пък имам и още малко какао. Ех, да речем, че какаото се свърши. Всъщност тези няколко дни нямат никакво значение. Когато човек е влюбен, не бива винаги да се грижи за „вътрешността“ си, за стомаха си. Трябва да се грижи и за външността си. Влизам в магазина като сомнамбул. Сега ми показват и други някои вратовръзки. Онази от витрината изглежда съвсем другояче в ръката ми. Две други вратовръзки ми харесват много повече. Едната е хубава тъмно синя с ясносини ивици, другата е червена с тъмночервени ивици.

Купувам синята.

Когато стигам вкъщи, веднага си я слагам… и виждам, че цветът й съвсем не подхожда на лицето ми. Червената щеше да ми отива по-добре. Трябва да я сменя.

Французите са много мили хора, сигурно ще ми сменят вратовръзката. Няма десет минути, откакто съм я купил.

Връщам я.

— Ако нямате нищо против, приятелят ми, на когото исках да подаря тази вратовръзка, не харесва цвета й. Предпочита червената.

— О, разбира се.

Вкъщи изведнъж ми минава през ума, че Ана-Клара не може да търпи червеното. Казва, че червеното й носело нещастие. Ако Ана-Клара не хареса вратовръзката, тогава ще бъде много жалко, че съм я купил. Най-добре ще бъде да кажа на продавача в магазина, че приятелят ми е суеверен и не обича червено, че в края на краищата искам да купя вратовръзката, която привлече вниманието ми към витрината.

Връщам червената вратовръзка и обяснявам работата. Един от продавачите забелязва полугласно:

— Как може човек да има такъв неразбран приятел?

Дават ми първата вратовръзка. Няма полза, сега хич не я харесвам, но какво мога да направя?

Загъват ми я. Шефът се обръща към помощника си:

— Господин Морис, аз отивам сега да се храня. Ако господинът пак върне вратовръзката, сменете му я. Сбогом, господине.

На път за дома откривам много по-хубава вратовръзка в друга витрина на половин цена. Обръщам си главата, да не я виждам.

Захвърлям вратовръзката в шкафа тъй както си беше. Нито веднъж не съм я носил.

Току-що изпивам обедната си порция какао, на вратата се почуква. Ана-Клара влиза развълнувана.

— Сервус. Идвам само за една секунда. Веднага трябва да се върна пак в кантората.

— Снеми си мантото.

— Нямам много време. Не можах да спя през цялата нощ, защото те излъгах вчера.

— Значи само вчера не си могла да спиш… чудно ми е. Е, е, скоро ще свикнеш.

— Ти каза, че ако те излъжа пак, ще ти омръзна и няма да те видя вече.

— Много вярно. Но в бъдеще ще бъде по-лесно, ако просто ми обаждаш, когато се случи да ми кажеш истината.

Тя ме погледна смъртно бледна.

— О, какво има? — запитвам аз.

— Вчера ти казах, че имам двама братя.

— Да, тъй ми каза. И, ако си спомням добре, аз даже не те бях питал. Защо ми го казваш сега?

— Защото завчера ти казах, че нямам братя, и защото искам да знаеш всичко.

— С други думи, и вчера си ме излъгала.

— Да.

— Също и завчера…

— И какво е положението сега?

— Само един брат имам.

— Знаеш ли, цялата тази работа почва да ми идва до гуша. Каква е истината сега? Двама братя ли имаш или нямаш нито един? Ако пак ме излъжеш, ще те убия! — Хващам я за ръката и я стисвам толкова силно, че тя почти изпищява. — Колко братя имаш? Отговаряй!

— Двама. Пусни ме — казва тя, бледна като смъртник, и хуква навън.

Какво беше това? Защо е дошла всъщност? Когато влизаше, пак двама братя имаше.

При следващата ни среща Ана-Клара се яви с весела усмивка, като че нищо не е било.

Добре, няма да приказваме за братята й, ако мога да се стърпя. „Трябва да приема времето каквото е, вятъра както духа и жената каквато е“, казва Алфред де Мюсе. Все пак, болезнено е.

Тя застава пред мене и ми казва:

— Сервус. One, two, three, four, five, six, seven, eight, nine, ten.

— Какво значи това?

— Мога вече да броя на английски. Това е най-важното, да не могат да ни излъжат. Ти каза, че ще отидем в Лондон.

— Тъй ли?

Тя взима една рисунка от масата.

Нарисувах я снощи напосоки: гола жена. Когато нямаш жена, нарисуваш си сам една жена, и то гола. Много практично.

— Коя е тази жена?

— Никоя.

— Не е вярно. Ти си я видял тъй и после си я нарисувал.

— Ти си.

Устните й трепват излеко.

— Много е неудобно да правя такива рисунки по памет. Отдавна исках да те помоля да си съблечеш всичките дрехи, по научни причини да ти видя тялото.

— Какво искаш да кажеш „по научни причини“?

— Сега виж какво, Ана-Клара, ти си интелигентна жена. Аз пиша една книга върху „Отношенията между психопатологическата сексуална биология и психографическата питуленция.“ Ще бъде в пет тома. На страница двеста седемдесет и шеста, седмия ред отдолу, стигнах до мъртва точка. Само ти можеш да ми помогнеш. Ти знаеш, всички жени са толкова чувствени, че са неспособни да мислят за научни неща във връзка с голото си тяло; други неща се въртят из ума им. Ти си изключение.

— Ти какво искаш да правиш с голото ми тяло?

— Искам да измеря всяко мускулче. Трябва да знам съотношението на успоредните разстояния между гърдите, към една трета от разстоянието между умбиликалната точка, пъпа и една трета от веждите. Тогава, като знаем, че А + В — С — ¾ = С4 — Sch8, вдигам го на квадрат, превръщам го в кръгообразна мярка и тъй нататък.

— Веднага да скъсаш тази рисунка. Дай я тука… На̀ ти! — Тя накъсва листа злобно.

— Тогава да разчитам на тебе, нали? — запитвам аз.

— Ами какво е това питуленция? Не е нещо срамотно, нали?

— Как можеш да си помислиш такова нещо! Вземи атома, например. Как може да бъде срамотен?

— Добре.

Следващия ден случайно е събота. Тя ще го направи…

През цялата нощ не можах да мигна. Първата ми работа на сутринта беше да купя линия със сантиметри. После се загледах в будилника с пламнали очи. Още пет часа, още четири, още три.

На обед даже и обичайната порция какао ми се затъкна на гърлото. Божичкоо! Това момиче ще се съблече пред мене голичко, както майка го е родила! Идва ми да полудея. Запалвам такъв огън в камината, че пот капе от челото ми. Да не казва, че щяла да се простуди. В три часа тя пристига.

— Сервус, Монпти. Донесох ти една китка цветя. Защо е тъй страшно горещо тука?

— Ти забрави ли, че днес ще правим някакви научни опити. Ти обеща да се съблечеш.

— Аз ли?

— Ти.

— Аз не помня да съм обещавала такова нещо.

— Няма да спорим повече. Ако не го направиш, ще се самоубия утре… няма да мога да преживея срама, че ти си играеш с мене.

Лицето й става съвсем бяло, тя сяда на леглото.

— Трябва ли да си сваля и обущата.

— Тях можеш да ги оставиш.

Тя си въздъхва дълбоко и си съблича роклята бавно, с продължителни паузи. Носи малко комбинезонче, комбинация между камизола и гащи. Сгушва се на леглото и закрива с ръце голите си рамене. Очите й горят като от треска.

— Мери ме тъй, но бързай.

— Слушай, Ана-Клара, не мога да бързам с тази работа, — казвам аз разпалено. — Едно време имало един древногръцки философ, наречен Питонили. Той положил основите на алгебрата. Знаеш ли какво казва Питонили? „Всяко женско тяло е било идеално чисто, преди тя да препаше престилка върху бедрата си.“ Тъй че снеми си и ти дрехите, ако не искаш да виждам нещо нечисто и в тебе. Какво е мястото на жената под слънцето? Vel in tumulo, vel talamo. — Всъщност този цитат съвсем не подхожда за тука. Но тя няма ни най-малкото понятие какво значи той, тъй че няма значение.

— Монпти, страх ме е от тебе. Колко си неморален!

Тя се съблича, аз съм неморален.

— Поне си смъкни ризата до кръста. Спомни си за статуите в парижките паркове, до една стоят голи из градските градини; спомни си и за науката… Знаеш ли, колко много мъченици има науката? Жената трябва да се срами от голото си тяло само ако е недъгаво или обезобразено от кожна болест. Защо да крием сътвореното от Бога? (На Великден ще отида да се изповядам!) Как ще изглежда роза в ризогащник, крава с копринени чорапи или бик с панталони?

— Спри, или ще полудея. Или ще мериш сега, веднага каквото имаш да мериш, или ще се облека. Няма такова нещо като питуленция. Вчера питах всички!

— Сега почвам да разбирам всичко. Ти имаш пъпчива кожа.

— Я погледни, умнико! — Тя прави бързо движение, смъква ризката от раменете си и застава пред мене гола до кръста. Хубаво заоблените й голи гърдички изпъкват срещу по-тъмната основа като ослепително бели петна от внезапно разлято мляко.

Това става само за миг; тя е дръпнала вече ризата си нагоре и посяга за роклята.

— Поне ми позволи да направя измерването.

Малките й гърдички се издуват под тънката дреха. Линията трепери в ръката ми.

— Прости ми, Ана-Клара, не мога да търпя повече. Луд съм по тебе, искам да те имам.

— Не, пусни ме, или ще викам.

— Не искаш ли?

— Не.

— Добре тогава. Но да помниш: никога няма да те помоля втори път, до края на живота си. По-скоро ще отида в лудницата, отколкото да потъпча думата си.

Тя се облича невъзмутимо и става все по-весела. Даже запява:

J’aime tes yeux

Comme un enfant

Aime un joujou

Quen lui defend.

Обичам ти очичките

както децата

обичат играчките,

които им са забранени.

Ако някоя жена пожелае някога да бъде към мене сладка и мила, ще й дам да разбере… ще я измъчвам толкова, че… че… да вървят по дяволите всички жени!

Глава XX

Днес научих от камериерката на хотела, че съпрузите с дантелените кюлоти напуснали хотела.

Внезапно пред очите ми изпъква образа на Мария-Луиза: бледна, слаба жена с големи кестеняви очи. Жена, която може само да плаче. За разлика от нея, Ана-Клара е самия живот, с вълнистата си златиста коса, с пламенните си очи, с червените си устни: живот, младост, сила. И тя обича да плаче, но то е друго нещо.

Един ден Ана-Клара ми казва:

— Утре родителите ми отиват в Сен-Клу и ще се върнат чак след обед. Аз няма да отида с тях… ще се направя, че ме боли глава и ще дойда при тебе. Мога да бъда тука в осем и половина сутринта. Искаш ли ме?

— Ела, мила, ще те чакам.

Станах още в седем часа сутринта. Трябваше сам да си почистя стаята; тука не почистват толкова рано. В осем и четвърт бях готов и седнах на леглото.

Сега Ана-Клара излиза от къщи. Аз я придружавам мислено по пътя. Сега тя излиза от подземната железница, сега прекосява улица Сен-Жак, сега вече застава пред хотела, сега се изкачва по стълбите. Но не идва. Тракането на малките й обувки по старите дървени стълби още не отеква.

Днес ще бъда хитър. Ще изплета около нея цяла мрежа от хубави думи. Това искат жените; тя сама го каза.

Сега вече минава девет.

Девет и четвърт е, а още я няма.

От време на време чувам стъпки, но те спират на първия или на втория етаж и тръшването на някоя далечна врата слага край на всеки мой блян.

Това е просто нетърпимо. Тя е закъсняла повече от един час вече. Само играе ли си тя с мене?

Ще сложа край на цялата тази работа, няма да чакам повече. Когато мъжът е жесток към някоя жена, тогава всъщност само отмъщава за вечното чакане, превърнато от жените в система с истински садизъм. Няма нищо по-унизително от това чакане. Може да й се е случило нещо. Човек винаги си задава такъв въпрос в случаи като този, а той никога не е основателен. Никой не е умрял досега тъкмо преди любовна среща.

Взимам си шапката да изляза. Когато отварям вратата, чувам познатото ми тракане, но не тъй бързо и пъргаво, както обикновено; сега е бавно и усилено. Трябва да е някой друг, навярно някоя пълна жена. (Сега си спомням, че пълните жени винаги миришат на катерица; поне когато идват в хотел Ривиера.)

Навеждам се над перилата.

Ана-Клара е, но мъкне някакъв голям, бял вързоп. Какво ли е потътрила със себе си?

Връщам се в стаята си и чакам. След малко на вратата се почуква. Отварям. Ана-Клара държи в ръце една голяма кутия за шапки.

— Защо идваш толкова късно?

— Шшшт! — отвръща тя тайнствено.

— Какво има в тази кутия?

— Трябва да я хванеш много внимателно, но пази, тежка е.

Слагам кутията на земята.

— Защо закъсня толкова? — запитвам повторно.

— Недей я оставя на дъските, сложи я на масата.

— Какво има в този вързоп?

Тя отваря кутията и изважда две чинии, прибори за хранене, салфетки и други неща; най-сетне тя измъква една голяма тенджера. Гъста пара се издига, когато тя снема похлупака.

— Какво е това?

— Яхния с говеждо месо. Ще я изядем днес тука на обед. Аз я наготвих. От шест часа тази сутрин съм се заловила да готвя. Дошла съм пеша, защото в автобуса или в подземната можеше да я изсипят. Ръцете ми са като откъснати. Трябваше да ти наготвя вкъщи, защото ако бях оставила за тука, ти сигурно щеше да започнеш пак някоя караница, и изобщо тук не може да се готви свястно. Е, как ти се вижда? Трябва да разбереш колко хубаво знам да готвя.

Възмутително. Почвам да се чувствам като „слугински храненик“. Какво мога да й кажа? От ден на ден отношенията ни стават все по-лоши. След това тя ще почне да ми слага пари в джоба, скришом, тъй че да не го забелязвам. От сега нататък ще трябва да си броя всяка стотинка и да си записвам. Живот ли е това!

— Добре, сервус.

— Какво те прихвана? Къде отиваш? — пита ме тя изплашена.

— Поканен съм на обяд в легацията.

— Ами аз какво ще правя?

— Можеш да си ядеш яхнията.

— Сама ли? Тогава ще умра.

— Невъзможно!

— Толкова много е яхнията, ще се развали до утре. Аз исках да обядвам с тебе.

— Не зависи от мене.

— Ти знаеше много добре, че ще дойда, защо ми правиш такива работи?

— Аз те чакам от осем и половина, пък сега е девет и половина.

— Но нали щяхме да стоим вкъщи целия ден?

— Телефонираха ми от легацията. Отивам само за обед и ще се върна веднага. Нахрани се сама. Сервус. Обедът в легацията е политически.

— Добре, да вървим.

— Как тъй да вървим? Ти не си поканена.

— Аз ще дойда с тебе и ще кажа на министъра, че не бива да ми прави тъй.

— Не може, който и да е да отива при министъра, както и да е.

— Аз идвам с тебе, пък ти не си който и да е.

— Министърът мрази французите.

— Тъй ли? Я гледай ти? Тогава не може да бъде интелигентен човек. Как е стигнал тогава да бъде пълномощен министър тука? Само да ни мрази ли?

— Не мога да ти го обясня, и без това ти няма да го разбереш. Много е сложно.

— Аз ще дойда с тебе до легацията и ще чакам отвън.

— Обяд като този трае два — три часа, пък даже и като се свърши, пак не можеш да си отидеш веднага.

— Аз ще те чакам на улицата. Ще се поразходя.

— Няма да мога да изям нито една хапка, ако ти направиш тъй.

— Толкова по-добре. После ще можем да се нахраним заедно.

— Не, не е по-добре.

Тя застава пред мене, съвсем пребледняла. На масата яхнията продължава да изпуска пара.

— Ти не отиваш в легацията, ти отиваш при някоя жена!

— Глупости!

— Само да видя тази жена с тебе… и тя да смее… — Устните й затреперват, тя се обляга на масата, да не залитне… — ще взема един… голям… камък… ще отида при тази жена… и… и… ще вдигна големия камък… и ще я убия! — Лютият й гняв се стопява в тихо хленчене и сълзи.

Животът е глупав.

— Добре, слагай масата, ще се нахраним вкъщи.

Ана-Клара се досеща, че това не е естествен завършек на току-що водения ни разговор. Залавя се да шета, без да каже нито една дума. Обедът минава в мълчание.

— Хубаво ли беше? — запитва тя накрая.

Скоро ще й разваля удоволствието да си играе на готвачка.

— Не, не беше.

— Тогава обещай ми, — казва тя колебливо, като заглажда покривката на масата (тя донесе и покривка за масата), — че няма да кажеш на никого.

— Какво?

— Че яденето не е било хубаво.

— Не те разбирам. На кого ще кажа?

— На никого на света, защото за мене е голям срам.

Тя се заглежда над главата ми, някъде в далечината над морето от покриви. Една сълза пада от сините й очи и се претъркулва по страната й.

Глава XXI

Пак е неделя.

Не мога да ви обясня защо, но не обичам парижките недели.

Следобед хотел Ривиера преживя голяма сензация. Младоженците негри се скараха в двора. Нахвърлиха си тежки обиди един срещу друг. Лицата им се разкривиха от яд, очите им се изблещиха; щяха и да се нахвърлят един върху друг, ако не беше се намесил помежду им съдебният чиновник. След това негърката се прибра в стаята си и заплаши, че щяла да се самоубие. Мъжът пък застана тъжно в двора и се загледа в дънера на едно дърво.

От време на време се прибираше в стаята си, но веднага пак слизаше долу.

Ожениха се само преди няколко месеца. Като че още виждам приятелите им, как честитяха на зетя след венчавката му, а през това време мускулите на лицето му сигурно трябва да са го заболели от премногото пресилено, нервно хилене. Той трябва да си е спомнил вече с вълнение за първата брачна нощ. А сега… за какво ли са се скарали. Но това не е важно. Сигурно и двамата са прави. Причината се крие някъде съвсем другаде. Обикновено всички големи караници между брачните двойки произлизат от много дребни причини. Сигурно и тези двама долу не са имали истинско различие в мненията си, а отдавна са искали да се скарат и само са чакали удобния случай. Довечера навярно ще започнат отново. И утре ще подновят караницата си. Но докато не си изневерят един на друг тайно, няма да се почувстват истински щастливи и доволни един от друг. Тогава и двамата ще се почувстват удовлетворени и ще почнат да проявяват един към друг повече зачитане, повече разбиране. „Само да знаеше ти горкичкия…“ Тогава ще бъдат щастливи.

Привечер Ана-Клара се появява неочаквано.

— Дойдох за един час. Как си, Монпти? Какво си правил без мене?

— Ходих в Люксембургската градина да слушам музиката и после четох речника си. Ами слушай, имаш ли нещо за четене?

— Да. Ей сега четох „Настолна книга на интелигентната жена“ от Бернард Шоу. Знаеш, той пише за политика, комунизъм, стопански въпроси, изобщо за всичко, от което жената трябва да знае по нещо.

Заглавието на книгата е завъртяло ума й.

— Искаш ли я? — запитва ме тя.

— Не. Аз се отвращавам от брадати мъже. И никак не мога да търпя плешиви мъже, главите им са полуумрели вече. Пък най-малко от всички мога да търпя мъжете, които вчесват косата си отстрани или отзад напред по голия си череп, да прикриват плешивостта си. Такива мъже са обикновено лицемери, капризни и егоистични, като шестдесетгодишните жени, които не могат да се примирят с факта, че са повехнали, и просто убиват с поглед шестнадесетгодишните момичета. Но изпитвам голямо уважение към почтено плешивите мъже, които не приглаждат нервно малкото си останали косми при всяко снемане на шапка. Разбира се, Бернард Шоу… неговият случай е съвсем друг. Умен човек, дума да не става, но брадата му виси чак в сърцето му.

— Пак си рисувал гола жена! — казва Ана-Клара, като разтребва масата ми.

— Тя остана от по-рано.

— Това не е вярно, Монпти. Освен това, неморално е.

— Може, но сега ме остави на мира. Ти ми разправяш какво било неморално, ти, която просто си играеш с мене и си намираш приятели в парка. Остави ме на мира, да не почнем някоя караница. Негрите долу се скараха вече.

— Само тебе единствен съм намерила долу в парка — отвръща тя меко.

— Може.

Тя си слага баретката и тръгва към вратата.

— Сбогом, Монпти.

— Сбогом.

Тонът ми я наскърбява. Тя се приближава до самия мене и ме хваща за ръката.

— Наистина ли искаш да ми кажеш сбогом?

— Не мога да търпя повече.

— Какво?

— Ти знаеш много добре какво искам да кажа.

— Ако не беше го искал толкова често, може би отдавна да съм го направила.

— Това не е вярно. Често пъти не говорим за него по цели дни наред.

— Тогава тъкмо това е причината. Ако беше продължил да ме молиш мило, може би още първия ден щях…

— Значи тъй, още първия ден! Ах, изоставено същество!

— Да имаш пред вид, само едно честно момиче може да бъде тъй изоставено.

— Сега те пипнах! Накъсо, ти, която не искаше на никаква цена…

— Ти нямаш много високо мнение за мене! Нито веднъж не си казал до сега, колко хубави са очите ми… косата… устата. Пък те сигурно не са грозни. Във всеки случай ти можеше да намериш поне нещо хубаво в мене. Това трябва да ми казваш ти, това искам аз. Ако исках, можех да си намеря някого… даже и богаташ с автомобил, но си избрах тебе. Пък ти нито веднъж не намираш сладка дума за мене. Хич не знаеш как се върти любов.

— Аз не обичам мазни думи. Не искам да те приспивам с хлороформ.

— Сега ми идва на ума, тъкмо затова дойдох при тебе! — Тя се заглежда мълчаливо в празното пространство. — Не искаш ли да се сдобрим пак?

— Аз не ти се сърдя.

— Тогава целуни ме по гушката.

— Ти защо каза, че си можела да намериш някого, ако искаш?

— Само да знаеше ти, Монпти, колко често ми приказват мъже! Само да знаеше, колко много те обичам… Само почакай още мъничко. Може би утре…

— Позволи ми да целуна крайчеца на роклята ти, като рицар от Средните векове.

Глава XXII

Седя тука в кафене „Дом“ и пия кафе със сметана — това ми е обяда.

Признак на изтънченост е да пиеш такова кафе на такова място, пък човек има и нужда от време на време от такова нещо.

Хората, насядали около мене са все богати. Бохемите идват тука само, когато падне нощ, като нощни пеперуди, привлечени от светлината. Сега ще прочета вестника. Все пак, залавям се да го чета не от края, а от началото.

„Няма достатъчно деца във Франция.“

Да, вярно е. Дявол я знае сегашната младеж, как си прекарва времето.

След като разглеждам вестника около един час — човек може да се насити на всичко на този свят — излизам да се поразходя по булевард Монпарнас. Спирам се извън магазините за обуща и поглеждам вътре. Жени опитват обуща и в това време забравят за всякакво приличие и показват краката си над коляното… извиват ги наляво и надясно, сякаш вършат всички това само, за да можеш да ги видиш отвън най-подробно. „Виждаш ли ги добре сега, миличък? Харесваш ли ми краката, душичке?“

Продължавам разходката си чак до площад Италия.

Да речем, че вечерям днес? Да вечерям днес, ами утре…

Веднага откривам един скромен ресторант. Мазното му меню е окачено на вратата. Добре, няма да бъде скъпо тука. И, освен това, Бог бди над всички ни.

Вътре в ресторанта хората седят на малки мраморни маси и се хранят шумно. Работници в сини работнически дрехи, с дълги увиснали мустаци, търговски чиновници с набръчкани вратове, с корави яки и вратовръзки папийонки. Има и малко жени, или твърде млади, или твърде стари. Всички пият червено вино.

Келнерът носи по двадесет чинии с храна наведнъж и трупа чиниите една върху друга; наденици с чесън потапят крайчеца си в компот от праскови, един бифтек стърчи извън ръба на чинията и се допира до ухото на келнера като уморен.

Няма вече връщане назад сега. Само спокойствие, тука ще бъде евтино. Сядам срещу един стар, плешив господин, който веднага се изкашля в лицето ми… тъкмо беше ял спанак, казано между другото.

По масите няма покривки. Другите са свикнали вече на това. Безспорно, аз съм се принуждавал да поминавам без най-различни неща, но тъй е, с течението на времето вкусът на хората става все по-изтънчен.

Изяждам порция месо а ла Маренго. (Горкият Наполеон, той беше победител при Маренго. Какво ли щеше да бъде месото, ако той беше изгубил сражението?)

— Сирене, моля.

Донасят ми един тънък резен грюйерско сирене, от което наднича нещо черно. Разглеждам го отблизо. Да, трябва да е било някакъв вид бръмбар. Говоря в минало време, защото втората половина от тялото липсва. Била е отрязана със сиренето. Била е дадена на някого другиго и той може да я е изял вече. Кой ли може да е бил измежду всички тези хора?

Трябва да си призная, че не изпитвам никакво съжаление към насекомото. Какво му е трябвало да се пъха между двете порции? Жал ми е за сиренето.

Помолвам келнера да хвърли поглед върху сиренето.

— Какво виждате вие там? — пита ме той.

— Ето половин червей.

— Е, какво има за него?

— Червей. По-точно казано: безгръбначно с меко тяло и лишено от крайници, главоного. Ако беше жив да пълзи, можех да кажа като римляните: „Vera incessu patuit dea“.

Никой не се изненада от моята начетеност. На съседната маса един господин с бяла вратовръзка забелязва:

— Трябва да го сложите в спирт.

— Разбира се, — съгласявам се аз, — но другата му половина липсва.

— Не това нещо, ами вас, — идва отговорът.

Един господин с очила и мръсни ръце казва просто: „Извинявайте“, взима с ръка сиренето от чинията и го разглежда отблизо; той е късоглед.

— Имате грешка, господине, — заявява той най-сетне, — това нещо съвсем не е главоного. Ха-ха-ха… нито е плочкокрило, нито е коремоного, ако нямаме грешка. Във всеки случай трябва да имаме и другата половина.

Той е учен. Сега всички могат да видят как изглеждат ръцете на учен, докато се храни в ресторант.

— Ако искате да видите насекоми, момче, трябва да дойдете в къщата ми! Ще ви покажа Pelecypodeses… ще останете смаян. Моите Molusca vermis са безподобни.

— Вие колекционер ли сте? — запитвам го.

— Моята колекция е толкова пълна, че ще останете с отворена уста и ще облещите очи.

— Тук ли сте ги събирали?

Келнерът се връща, взима сиренето, силно възмутен, и го показва на някого другиго.

— Само една мушичка, господине, даже и толкова не е, защото няма криле.

— Вярвам, че ще ми смените сиренето?

— Но, господине, такава детинщина! — отвръща келнерът и се изсеква в пешкира си. — Не настоявате, нали?

— Червеят е малък, не казвам, че не е. Но, уверявам ви, че не ми харесва, въпреки това… освен това, просто се отвращавам от червеи. Не съм отмъстителен по характер; знам, че червеите ще ме изядат един ден, но даже и тъй да е, пак не искам да ги ям предварително.

Пълният господин изревава към мене:

— О, това нещо не е лошо! Червей! Навярно не искате да ядете сиренето с него? Ами какво да каже братовчед ми, прегазен от трамвая вчера или завчера? И чичо ми Лефакар, починал преди месец и половина?

— Дано вечната светлина го озарява, господине, шегата настрана… но аз няма да ям червеи даже и за хатър на вашия братовчед.

Появява се нов клиент. Някой му подвиква:

— Жорж, искаш ли да се посмееш, погледни сиренето на този тип.

Около мене се надига враждебна атмосфера.

Някой протяга ръка към моето сирене.

„Имате ли нещо против?“, би трябвало да каже той според моята граматика в този случай, но той казва само:

— Я го подай на мене, диване, и си затваряй устата!

Той го изяде. Апаш беше. Внимание! Аз не понасям тъй лесно такова нещо.

Тука ядат с лъжичка щрудела с ябълки… но не защото е мек. Напротив, твърд е, страшно твърд. Тука малката лъжичка е само символ, трогателен символ, но съвсем не на място, защото само отбрани храни се ядат с лъжичка.

Забивам лъжичката си в щрудела. Някакво малко черно нещо се претъркулва от него и пада на масата. Моментално го сграбчвам.

— Браво! — казва господинът с бялата вратовръзка. Този пак намери нещо. Бива го!

— Нищо не съм намерил.

— Тогава за какво посегнахте тъй бързо? Да не ловите мухи? Честна дума, какъв тип!

Бързо доизяждам щрудела си, да не ме линчуват, и плащам. На улицата откривам с облекчение, че малкото черно нещо е сачма. Тези хора свалят ябълките от дървото с пушка със сачми.

Запътвам се към къщи. Предградията спят вече. Вятърът шумоли през разкъсаните афиши, увиснали от стените на прогнили къщи, подпрени с дървени греди.

Едно безстопанствено куче се втурва мълчаливо и прекосява тротоара, с опашка между краката си. До една врата някакъв мъж целува бясно една жена.

— Обичаш ли ме?

— Не мога да живея без тебе!

— На колко жени си го казвал вече?

— Никога, на нито една!

Повече не чувам. Продължавам пътя си към дома с големи крачки; забавлявам се, като стъпвам точно по средата на големите квадратни каменни плочи на тротоара.

Хотел Ривиера е вече утихнал; тоест, хърка, фъфли и съска.

Не знам защо, но тази вечер стаята ми се вижда особена.

Отварям прозореца и се заглеждам в тъмното море от покриви и към примигащото звездно небе отвъд.

Дворовете са черни и глухи.

Утре ще започна нов живот.

Глава XXIII

Тъкмо почистват стаята ми.

Камериерката тъкмо оправя леглото.

Млада жена със здраво, яко тяло. Сигурно е дошла в Париж от провинцията, приказва на някакво чудновато наречие. Хубав екземпляр на женския пол. Кръстът й е тънък, бедрата широки и готови за любов. Лицето й не е хубаво, носът й е малък и като картоф, но от цялата тази жена лъха здраве и младежка сила.

— Ей сега, господине, — казва тя, като навежда малкото си тяло наляво и надясно през време на шетането си. Тананика си тихо и нехайно. Двата й голи крака се къпят в слабите слънчеви лъчи, които влизат в стаята през отворения прозорец.

Искам да й кажа нещо, но думите се спират на гърлото ми. Думи, които и без това не бих могъл да произнеса сега. Гърлото ми е свито, краката ми почват да треперят полека. Дишам с мъка и често. Скоро ще стане година, откакто не съм…

— Свърших вече, — казва тя по едно време и тръгва към вратата. Грамадните й бедра се олюляват, тя ме бутва с белите си ръце, като минава покрай мене в малката стаичка, но не казва нито дума. Тя не познава светските обноски. Не е вежлива. Но е квинтесенцията на здравата женственост. Да беше родена в по-висшите среди, щеше да си има цяла дузина любовници.

Отварям вратата и се заглеждам подир нея. Тя вече почиства съседната стая, весело дърпа завивките настрани и си подсвирква. Боже Господи, хукнал съм подир слугини! Плискам слепите си очи със студена вода, да се успокоя, и се тръшвам на леглото да наблюдавам тавана…

Къде са жените, от каквито мъжът има нужда? Къде могат да се намерят? Защото тука липсва жена. Следващия път, като спипам пари, Ана-Клара трябва да се напие. Защо не? Аз съм не по-малко кавалер, от когото и да е другиго. Един от моите прадеди…

* * *

Вечерта имах хрема.

Не мога да разбера защо. Вечерите са много студени, вярно е. Но аз ходех без балтон и отдавна приучвах организма си на студ.

— Днес няма да те целуна, имам хрема, — казвам на Ана-Клара, когато се срещаме.

— Целуни ме, аз още не съм хващала хрема по такъв начин.

— Какво разправяш? Още не си хващала хрема чрез целувка?

— Не съм казала тъй… казах: никога не бях хващала хрема.

— Ти каза: никога не съм!

— Не! Казах ти: не бях.

— Защо лъжеш? Чух те със собствените си уши.

— Тогава си чул погрешно.

— Човек трябва да записва на грамофонна плоча всяка твоя дума. Тогава поне няма да можеш да отричаш. Всяка лъжа е отвратителна. Защо не вземеш пример от мене? Аз лъжа ли?

— Монпти, нямаш ли балтон?

— Имам, разбира се, но аз съм атлет!

— Ти ли? Но ти си толкова тънък!

— Тъкмо затова се калявам.

— Обещай ми, че веднага ще го прекъснеш сега и ще се прибереш да си легнеш. И утре трябва да останеш на легло. Сега трябва да се прибереш веднага, иначе ще се разболееш страшно и можеш даже да умреш. Утре вечер ще ти дойда на гости.

Нямам желание да се противя; всъщност, чувствам се нещастен. Прибирам се и веднага се вмъквам в леглото. Дълго време треперя под завивката. (Само това ми оставаше, да се разболея, за да се нареди всичко.) През нощта ме хваща такъв огън, че не можах да спя от горещина.

Рано сутринта, още полусънен, чувам някой хлопа на вратата. Сънлив и чорлав, изправям се на лакти: Кой може да бъде?

Вратата се отваря предпазливо, Ана-Клара си пропъхва главата. Диша усилено и бързо.

— Нещо да е станало?

— Бързам… само десет минутки… бях много разтревожена, защото си болен. Затова изтичах до тука набързо.

Тя се измъква набързо от мантото си и слага два пакета на полицата над камината.

— Ще ти направя един грог. Имаш ли примус?

— Нищо не ми трябва. Много мило от твоя страна, че дойде, но…

— Малко грог ще ти помогне.

— Даже и тъй да е, ще изхвърля грога през прозореца. Бъди тъй добра, Ана-Клара, недей пипа нищо.

Тя отваря шкафа. Там са всички принадлежности за хранене в хотела.

Тя ще демаскира беднотията ми.

— Там… — подхващам аз, с намерение да й кажа, че там няма нищо, че се храня навън, но вече е късно. Тя изнася от шкафа една пукната чаша за кафе с останки от какао, една назъбена, авантюристична наглед тенджера, също с останки от какао по дъното, като кората на старо дърво. Има и една прегъната лъжица и едно стъкло за мляко.

Затварям очи, да не гледам тази ужасна гледка.

— Ей сега ще ги измия, — казва тя с най-голямо спокойствие и без нито следа от изненада в гласа й.

Тя запретва ръкавите на блузата си и изтичва до умивалника на площадката.

— Шт! Ана-Клара!

Муши-очи може да я залови всеки миг. Освен това, тя просто ще изстърже пласта от какао по дъното на тенджерата. Пък аз винаги употребявам това какао и втори път.

— Ана-Клара!

Откъм площадката се чува плискане на вода. Ана-Клара мие, но като бясна. Трябва да скоча от леглото и да взема мерки.

— Ана-Клара! Ела тука!

— Няма да ме видиш вече, ако не ме оставиш да ти сваря един грог. Недей протестира, само ще се измориш, а аз нямам много време. Нямаш ли голяма лъжица?

Аз само я зяпам отчаяно.

— Колко съм глупав! Не ми трябва голяма лъжица.

Тя разгъва пакетите: след малко на полицата се мъдри една плетена бутилка с ром и една кутия бисквити.

— Ти да не си полудяла, Ана-Клара? Какво смяташ да правиш?

— Да не се караш с мене днес! Много съм нервна и няма да те слушам.

— Разбери тогава, хич не съм болен! Щом ти си отидеш, веднага ще стана и ще изляза да се разходя на вятъра. Няма да позволя на жена да харчи пари за мене! — изревавам аз. — Моите пари още не са дошли от банката!

— Аз ще те науча как се крещи на добра женичка като мене! И, ако излезеш да се разходиш на вятъра, нещо страшно ще стане с тебе! Я ми покажи езика си.

— Какво искаш от мене?

— Искам да го видя, дали е обложен.

— Не!

— Недей вика! Имаш ли температура?

— Да… 55 градуса.

Тя сяда накрая на леглото и почва да плаче в грога.

— И нашата… вратарка… умря от инф… инфлуенца.

Внезапно тя коленичи до леглото ми и казва:

— Монпти, ще го изпиеш, нали? — Тя ме милва по страната майчински и глезено.

— Ще ти сложа грога на нощната масичка, защото аз трябва да бързам. И бисквитите. Къде са ти цигарите и кибрита? Ще ти сложа всичко тука, тъй че да няма нужда да ставаш от леглото, но ми обещай, че няма да пушиш много. Обещаваш ли?

Тя си издува устните към мене като за целувка и хуква. Грабва мантото си, без даже да се бави да го облече и изтичва навън. От вратата ми извиква през рамо:

— Пак ще дойда довечера.

Тя се затичва надолу по стълбите. Обувките й тракат бързо: все по-слабо и по-надалеко, докато шумът им изчезва напълно.

През отворения прозорец чувам звънеца на девическия пансион. Започват уроците. Започва и да вали дъжд, едри капки чукат полека по стъклата на прозореца. Някой говори в съседната стая, монотонните думи стават все по-тихи.

Истински мъж не би се докоснал до грога; или само, за да го плисне през прозореца. Но кой ще го види? Никой не гледа насам, само един Господ. Да се унижиш е добродетел. Тъй да бъде. А пък съм и болен. Да изпиеш грога е достойно за отвращение. Ако една жена ти се отдаде — това е дар, достоен за приемане; да я заставиш затова е даже мъжествено; но ако тя ти даде вода с ром, това е съвсем друга работа. Докато размишлявам по всичко това, задрямвам. Когато се събуждам отново, пак чувам звънеца на девическия пансион.

През четвъртития отвор на прозореца замиращата светлина струи навътре, като мъгла и очертава бегло контурите на мебелите. Според моя будилник е два и половина.

Поглеждам през прозореца; гъста мъгла лежи над морето от покриви. Тук-таме светли точки от запалени прозорци водят борба срещу пълното унищожение. Накъсо казано, следобед е и е много мъгливо навън.

Какво ще правя до шест и половина… когато ще дойде Ана-Клара? Не много отдавна тя ме помоли да й дам някои стари рисунки за нейната стая. Ще отида да взема рисунките от редакцията на „Алманах“, ако още са там и не са ги изхвърлили. Ще ги дам на нея. И без това нямам никаква работа иначе.

Тази мисъл внезапно довежда до друга. Какво ще стане с мене? Много скоро ще настъпи катастрофа с Муши-очи. Но аз не мога да си помогна; най-добре е да не мисля за тази работа.

Как ли ще бъде ако внезапно започна нов живот?

Накъсо, трябва да си потърся нова работа. Как ли ще бъде, да речем, ако стана актьор? Например, филмов артист. Опитвам няколко жестикулации пред огледалото. Успехът им надминава всички очаквания. Непременно трябва да стана филмов актьор.

Ще започна нов живот. Ще ставам в седем часа сутринта. В седем и половина шведска гимнастика. Внимание, притисни си ръцете силно в бедрата. Навеждане от кръста, прегъване на коленете. Едно-две, едно-две! За да засилиш мускулите на корема си, изправи се на главата си с разтворени крака. Събери си краката! Застани прав, подскачай на място, с ръце, кръстосани отзад. Едно-две, едно-две! Вдигане и навеждане на главата!

Ще го започна от утре.

Утре ще стана в седем часа, в сивото утро, ще се облека като Клемансо и ще се представя в студиото на Пате. Ще бъде малко мъчно, защото нямам бастун със сребърна дръжка и освен това не знам дали Муши-очи ще ме пусне да изляза от хотела като Клемансо. Две глътки ром и се отървавам от тази грижа. Напомпан с надеждата за нов живот, грабвам си шапката весело и изтичвам на улицата.

По такъв начин миризмата на тигър от четвъртия етаж придобива по-дълбоко значение в моя живот.

Не се вижда на повече от една крачка. Отивам с подземната до Операта, а от там нататък продължавам пеша, като се опитвам да имитирам походката на осемдесет годишен старец. После става нещо незабравимо… то затвърдява още повече решението ми.

— Ей, какво става с тебе, ти май съвсем си грохнал! — пред мене стои приятелят ми, онзи с тристате франка.

И тъй, успял съм. И той го е забелязал. Изведнъж се изпъчвам, слагам си ръката върху рамото му и казвам:

— До две седмици можеш да ме потърсиш, ако имаш нужда от нещо в живота! На твое разположение съм! Сервус!

Той стои пред мен като идиот и ме зяпа, без да разбира нищо. Много по-ясно щеше да му бъде, ако му бях поискал два франка на заем.

В редакцията ме приема секретарят.

— Не знам дали редакторът е прегледал рисунките ви, — казва той спокойно, като си придава важност.

Все пак, от него мога да науча нещо по сценичните работи. Защо играят такива прости, незначителни сцени? Човек трябва да схваща ролята в нейната съвкупност, като нещо цялостно, иначе тя се разпада на части.

Аха, ето го, идва, носи моите рисунки.

— Готово. Редакторът е прегледал вашите рисунки и е задържал деветнадесет от тях.

— Аха! Добре, и кога да дойда за тях?

— Но ние ги купихме, господине.

— Купихте ли ги? Какво ще стане сега?

— Моля, идете на касата, веднага ще ви платят парите.

Хм-хм… трябва да има някаква грешка. Не може да бъде на мене да плащат пари. Ръката ми затреперва. Отначало само малко, после все по-силно. Мога да подпиша разписката само като надрасквам името си с дяволска скорост.

Касиерът ми подава пет стофранкови банкноти, една от петдесет и две по десет. Придавам си нехаен вид и пъхвам парите във външния джоб на палтото си, после си тръгвам. От вълнение почти се блъсвам в един голям шкаф, вместо да мина през вратата.

По Гран булвар забелязвам, че съм си оставил шапката горе. Не е умно да се върна за нея сега, може да произлязат неприятни усложнения. Междувременно сигурно са открили, че са направили грешка и тъкмо ме чакат. Ще си купя друга шапка.

Струва ми се, че ме преследват. Стражарят не ми обръща внимание.

Цялото ми тяло трепери. Попипвам джоба си. Парите са още там.

Само да запазя хладнокръвие и спокойствие! Едно нещо е важно: да избягам бързо надалеч от редакцията на „Алманах“!

— Шт! Такси!

Шофьорът отваря вратичката с енергично движение и ми се покланя.

— Спри на ъгъла на Авеню де л’Опера и улица „Пти шан“!

Ще отида при Ана-Клара в кантората. Трябва да й кажа веднага, че съм накарал вече Париж да разбере за съществуването ми. Най-добре е да държа парите в ръка, иначе ще ги местя от един джоб в друг, докато ги загубя. Не, тъй не е добре. И без това Ана-Клара ще дойде при мен тази вечер. Най-добре е да се върна вкъщи и да й приготвя тържествено посрещане.

— Шофьорът, закарай ме най-напред в хотел Ривиера, на улица Сен-Жак.

Ще купя шампанско и цветя. Лилии. Не, глупаво е. Ще купя златен часовник. По-късно ще мога да го заложа. Още по-добре ще бъде да я заведа някъде и да вечеряме заедно. Трябва да купя подарък на Ана-Клара. И една шапка. Трябва да платя наема за два месеца. Ще купя една торба какао. Днес Ана-Клара трябва да се напие… да се напие…

Пристигаме пред хотел Ривиера. Какво ще правя сега вкъщи?

— Шофьорът, назад на Гран булвар!

Трябва непременно да направя нещо с парите. И то още днес, иначе ще полудея просто от нетърпение. Най-напред трябва да купя нещо на Ана-Клара.

— Шофьорът, карай на улица Сент О’норе. Ще ти кажа къде да спреш.

Сент-О’норе е улицата на магазините за луксозно дамско облекло. Но какво да купя? От какво нещо има най-голяма нужда жената? Намислих го!

Една сензационна идея. Ще й купя шапка. Казвам на шофьора да спре пред първия шапкарски салон.

— Добър ден, — казвам на хубавата руса продавачка, която избързва към мене. — Искам да купя една шапка.

Две тънки, елегантни жени тъкмо опитват шапки пред шлифованото огледало, и веднага се обръщат да ме видят.

— Имате грешка, господине, тук е салон за дамски шапки.

— Именно! Дамска шапка искам да купя!

Няколко жени насочват вниманието си към мене.

— Къде е дамата, господине?

— Вкъщи. Шапката ще бъде изненада за нея. Много красива изненада. Разчитам на вас, госпожи. Искам да купя много хубава шапка. Каква е модата сега?

— Каква е мярката на дамата?

— Каква мярка?

— Мярката на главата й, господине.

— Ах, да, разбира се. Да кажем, че е нормална женска глава. Това нещо тука, такава ли е модата сега?

— Господине, сигурно можете да ни донесете една от старите шапки на дамата; тогава работата ще бъде много по-лесна.

Жени слизат отгоре даже и на групи и ме гледат с благоговейно удивление.

— Това е съвършено ненужно, госпожице, аз ще ви опиша дамата. Тя ми стига до рамото, и главата й е горе-долу толкова на големина. Мога даже да ви кажа, че трябва да бъде малка шапка. Искам да кажа, на мене трябва да ми бъде много малка. Знам го, защото веднъж опитах на главата си шапката на въпросната дама — много малка ми беше. Най-добре ще бъде да опитам на себе си всички шапки. Завчас ще ви кажа коя шапка ще й бъде по мярка.

Собственицата на магазина се вълнува страшно много:

— Разбира се, можем да сменим шапката после, когато дамата се съвземе от първото впечатление на изненадата.

— Какъв вид шапка искате, господине?

— Искам някое хубаво малко шапче. Цената няма значение.

— Ако обичате да прегледате нашите шапки.

— Аз вече харесах онази там. Онази, върху хубавата подложка, зад лилавата шапка, онази, на която се вижда само корделата. Колко струва тя?

— Осемдесет франка.

Плащам.

— Оо! — чува се въздишка от няколко дами, които изтръпват със затворени очи.

В друг магазин купих три чифта копринени чорапи. Там беше по-лесно; можах да им кажа, че с ръката си мога да обхвана глезена на дамата.

Хотел Ривиера! — казвам на шофьора.

На един кръстопът навалицата ни принуждава да спрем. Поглеждам през прозореца. Мъглата се вдига постепенно. Спрели сме тъкмо пред един магазин за грамофони. Боже мой, тъкмо ред магазин за грамофони!

Виквам нещо на шофьора и слизам. Две минутки по-късно излизам: донасят подир мене един грамофон и грамофонни плочи и слагат всичко в таксито тъй внимателно, сякаш носят някое бебче само на пет дни. Музиката е нещо важно в живота. Не мога да разбера как съм могъл да живея без нея до сега.

Купих на Ана-Клара любимите й песни, включително „По време на черешите“.

Към шест часа се прибрах в хотела.

Платих на шофьора и ми останаха още петнадесет франка и петдесет сантима. Но затова пък имам едно дамско шапче; съвсем бях забравил за него.

Пред вратата на хотела стои един грохнал старец. Потърква си челото с разтреперани, набръчкани ръце, сякаш има нервен припадък. Едното си око държи затворено; една голяма сълза се претъркулва от него и почернява, преди да изчезне в сивата му брада. Това ще ми струва нов разход.

Внезапно старикът си тръгва, без да ме дочака. Оръфаните крачоли на панталоните му приличат на дамски дантелени гащи от деветдесетте години на миналия век. По онова време мене ме нямаше на света, но ги знам какви са били; чел съм много за тях през време на уроците по география.

Старецът носи черни обуща… може да са били жълти — и черна вода изскача от тях при глезените.

— Ей, дядо, чакай малко!

Но той не спира. Трябва да е глух. Ах, горкия човечец!

Улавям го за ръката и му викам в ухото:

— Ей, дядо!

Дребният сивобрад старик се изплашва и вдига ръце пред лицето си да предпази поне главата си.

— Вземи тези мизерни пари, дядка. Няма да ти стигнат за цял живот, вярно е, но все ще можеш да се нафиркаш с тях няколко пъти.

— Да, да, да, да, да…

— За тебе няма значение, дали ще живееш много…

— Не, не, не, не, не…

— Най-важното нещо е човек да бъде все в добро настроение…

— Да, да, да, да, да…

Отнасям грамофона и грамофонните плочи на четвъртия етаж. Какво става тука? Промяна в миризмата на моя етаж? Миризмата на тигър е изместена от миризмата на бизон. (Разликата между двете миризми е толкова голяма, колкото и разликата в големината на тигъра и бизона.)

Горе в моята стая за пръв път ми минава през ума, че съвсем съм забравил за вечеря. Ужасно… и, освен това, днес трябваше да заведа Ана-Клара на вечеря. Втурвам се бегом надолу по разнебитените стълби. По последните няколко стъпала се плъзвам на петите си. Ще помоля стария просяк да ми върне пет франка.

Старикът стои вече пред витрината на италианския деликатесен магазин. И той се кани да си купи нещо за ядене! И то от италианец! И с моите пари! Никога не съм виждал такова нещо до сега. Аз не съм дал парите на този дърт мошеник да яде, а да се напие.

— Ей, старче, върни ми пет франка, забравих да си оставя пари за вечеря!

Той само си помръдва устните, без да издаде нито един звук.

— Ей, дай ми само пет франка, старче, ще ми стигнат до утре, докато си взема пари от банката.

Той ме зяпа като идиот.

— Е, какво става, ще ми дадеш ли пет франка или не?

— Аз нямам нищо… нищо… — Той има вид на дрипав жълт дявол.

— Как тъй нищо?

— Нямам пари… нямам…

— Ти да не ми разправяш сега, че си ги похарчил всичките, мошеник такъв!

— Нямам пари… — отвръща той и иска да си продължи пътя.

— Значи няма да ми дадеш пет франка?

Старецът се спира, поглежда ме и отсича много решително:

— Не!

— С други думи, трябва да отида в банката?

— Да.

Такова нещо никога не ми се е случвало в живота. Оглеждам старика, сега застанал тъй решително пред мене, и виждам, че той всъщност не е тъй дрипав. Панталоните му вече не са тъй оръфани, вода не тече вече от обущата му. Накъсо казано, той е съвсем нормален човек, само че не обръща много внимание на външността си.

— Искам да заведа една жена на вечеря, дядо. За хатъра на тази жена, дай ми пет франка, даже и да не можеш да ме търпиш.

Внезапно съглеждам Ана-Клара.

— Аз си го знаех… аз си го знаех, — казва тя. — Аз знаех, че ще станеш.

— Щом си го знаела, тогава недей се чуди.

— Кой беше този стар човек, с когото ти ей сега приказваше?

— Един беден просяк. Дадох му малко пари.

— Чакай, и аз ще му дам малко.

— Недей му дава нищо, Ана-Клара, ако ме обичаш поне малко.

— Да, ще му дам нещо. Бог ще ни помогне.

— Бог ще ни помисли за идиоти.

Късно е. Тя му дава вече пари.

— Как тъй изведнъж си станал толкова безсърдечен? Не чувстваш ли топлота в сърцето си, когато помагаш на някого?

— Недей ми приказва за топлота в сърцето!

Отвратителният старик влиза вече в италианския деликатесен магазин. Аз трябваше да се сетя по челото му…

— Ана-Клара, искам да ми направиш една голяма услуга. Иди до Пантеона и после се върни право тука.

— Какво ще правя до Пантеона?

— Нищо. Само иди до там и после се върни веднага и ела при мене горе. Аз трябва да взема някои неща от италианския магазин.

— Не, не. Ти искаш да ми изневериш в това време. И аз ще дойда с тебе.

— Да ти изневеря ли? За толкова кратко време?

— Откъде да знам? Сигурно има някоя жена в твоята стая и не може да слезе сега, защото аз се качвам горе. Няма да те оставя сам нито за една секунда. Излишно е да настояваш.

— Готвя ти една изненада. Пък тъй не мога да те изненадам.

Ако не мога да дойда веднага с тебе, ще полудея! — И тя вече посяга с ръка към челото си.

— Добре, върви с мене. Но аз знам много добре, че човек не може да полудее без нужната подготовка.

Тя притиска с ръка сърцето си, докато се изкачва по стълбите редом с мене.

Тя почуква първа, после отваря вратата предпазливо и си пропъхва главата.

— Сега стига ми вече тази игра!

— Чакай, — казва тя, — най-напред ще погледна под леглото.

— Полека-лека ще се наплаша от тебе.

— Прости ми, страшно съм ревнива. Какво има в тези пакети?

— Ти винаги казваше да си намеря друга жена, ако искам да живея с тебе.

— Никога не съм казвала такова нещо! В какво да ти се закълна? Какво има в тези пакети? Страшно съм любопитна!

— Обърни се към стената; ще го видиш, като ти кажа да се обърнеш.

— То има ли нещо общо с мене?

Щом почвам да разгъвам пакета с грамофона, ето че тя се обръща пак.

— Ама че си дете! Ела тука.

Взимам пешкира и завързвам с него цялото й лица.

— Ох, боли, много стягаш! Какво смяташ да правиш?

— Сега седи мирно на леглото и недей мърда!

Изваждам грамофона, навивам го и му слагам плочата „По времето на черешите“. Снемам кърпата от лицето на Ана-Клара.

— Заповядай!

От смайване, тя издига и двете си ръце във въздуха и се заковава тъй на място, като скъсан филм. Очите й се облещват от удивление.

— Боже мой! Ах! Твой ли е? На кого е?

— На тебе.

— Боже мой, Монпти! Ах, това е моята песен! Монпти! Монпти!

— Заповядай, тези два пакета са за тебе.

Тя се втурва към другите два пакета. Пръстите й разкъсват книгата нервно. Показва се шапката. Ааах! — виква тя, смъква баретката от главата си и изтичва пред огледалото.

Шапката й приляга отлично, пък й отива чудесно. Съвсем ново личице светва изпод стрехата й. Очите й пламтят от радост и се наливат със сълзи. Тя коленичи пред мене и ми прегръща коляното. Преди да мога да я спра, тя ми целува ръката. Ужасно!

— Кажи ми, откъде намери толкова много пари?

Разправям й. Тя се оглежда из стаята с благоговение и се пули в простите рисунки по стената.

— Кажи ми, Ана-Клара, но най-искрено: знача ли за тебе колкото един французин?

— Много повече.

— Да не го казваш само, защото…

— Искаш ли да накъсам чорапите и шапката?

— На, вземи ножиците и нарежи един чорап, да ти повярвам!

Решителност пламва в очите й; тя грабва ножиците. За миг чорапът е унищожен.

— Да нарежа ли и другия?

— Да.

Тя се поколебава за малко. Този чорап значи за нея повече, отколкото Исак за Авраама. После стисва очи силно и нарязва и втория чорап.

— Стига, вярвам ти. И ти си за мене повече от всичко на света. Искаш ли да изхвърля грамофона на двора през отворения прозорец?

— Сладкият ми, единственият ми Монпти, недей!

— Тежко ще ми бъде да го изхвърля, но колкото се отнася до мене…

— Я ми кажи, колко пари имаш?

— Петдесет сантима.

— Ужасно. Ако няма да ми се сърдиш, искам да ти кажа нещо…

— Ее?

— Ти си за парите като филоксерата за лозята. Искаш ли да върна шапката и да поискам да върнат парите?

— Добре тогава аз ще дам грамофона на Муши-очи. Той е единственият човек в света, когото не мога да търпя.

Глава XXIV

Слънчевите лъчи струят в стаята и се разбиват в грамофона.

Колко е глупав животът! Да ме бяха питали, изобщо не щях да дойда на света! Или, например, ако имах бавачка, и ако тя ме беше изтървала на пода с главата надолу, сега щях да се веселя с ангелите: „Слушай, ако още веднъж се целиш със златния си лък в очите ми, ще кажа на някой арахангел, и той ще те напердаши по задника с диамантова шибалка.“

Трябва да стана и да стопля какаото. Има още малко останало. Андерсен е прав, както изглежда: спиртът за горене, захарта и какаото са се наговорили да изчезнат тази вечер заедно на разходка.

Докато се обличам, потърсвам си кибрита и намирам пет франка в джоба си. Същински подарък. Ще си купя с тях малко енергия. Тъй като няма да се видя днес с Ана-Клара, ще отида на кино. Да се спрем тука за малко. Киното е необходимост. То подхранва с енергия. Когато някой човек е болен и не може да приема храна отгоре, дават му я отдолу. Тъй е и с киното. Има едно евтино кино в този край; то представя извънредно стари филми, вярно е… но е интересно да видиш повторно, например, някой филм от Зигомар, който те е въодушевявал през ученическите ти години. На връщане у дома човек изкарва цяло пререкание с предишното си Аз. „Е, приятелю, по-лош боклук от този не съм виждал в живота си.“ Хлапакът пък, някогашното ми Аз, върви редом с мене и маха пред носа ми с ръцете си с мръсни нокти: „Не е вярно! Чудесно беше! Файн беше!“… „Чапкънин с чапкънин, да не ми възразяваш! Боклук беше, разбираш ли ти?“ Хлапакът не ме оставя на мира: „Не, не, екстра беше!“… „Махай се, момче, иначе ще ти ударя такъв ритник, че ще хвръкнеш при Зигомар, пък мъчно ще го намериш, защото той е само измислено лице.“

Гледаме и американски филми. Един каубой се бие с индианци да спаси хубава, руса жена. Ако той победи и спечели момичето, аз ще стана богат. Разбира се, той побеждава; тогава аз се връщам у дома сред лунната нощ напълно щастлив. Ако напиша някога филм, всички трябва да отидат да го видят, такова хубаво нещо няма да са виждали в живота си. Само да ми дадат възможност. Но те са идиоти до един! Преди да успея да ги убедя, и аз ще оглупея. Трябва да произвеждам рисунки серийно и да наводня Париж с тях. Тогава парите ще се леят като река. Ще мога да излизам с Ана-Клара. Тя често ми разправя за Робинзоновия остров. Елдорадото на влюбените, където има листи между клоните и човек може да пие кафе горе на дървото. Или може да язди из гората през целия следобед. Много хубави дни има още да дойдат. Ще можем да се срещаме всеки ден, както до сега; и аз ще работя като Ана-Клара. Ще можем и да обядваме заедно всеки ден.

Мислено продължавам да кроя плановете си на терасата в кафене „Дом“. Вече съм страшно богат и тъкмо купувам петия си автомобил, за прислугата на моя замък.

На съседната маса двама господа разговарят на висок глас:

— И защо не искала тя?

— Казвала, че била девствена.

— И това диване се въртяло около нея цели месеци?

— Цяла година!

— Цяла година! От мене да го знаеш, жената не се ли отдаде на един мъж през първите две седмици, никога няма да му се отдаде. Всяка жена го решава още в първия момент: с този мъж ще го направя, с онзи — никога! Но решението винаги се взима още в първата минутка. По-късно тя упорства само колкото да поддържа известна външност. И как ще свърши тази работа?

— Той почнал да се държи груба и тя го напуснала.

— Този простак можеше да го направи много по-рано. Трябва да му е струвало маса пари, смятам.

— Разбира се… богато момче беше!

Веднага плащам и се прибирам вкъщи. Утре ще кажа на Ана-Клара, че трябва да прекъснем всичко между нас. Или, или! Най-сетне, не съм глупак.

Опитвам се да се представя как ще й дам пътя.

Ще я изпратя до тяхната къща и преди да се разделим, ще й кажа:

— Давам ти двадесет и четири часа да си помислиш. Ако не ми станеш любовница до утре вечер, не искам да се виждаме вече. Няма да те оставя да ме водиш за носа!

Лицето й ще бъде уморено. Тя няма да ми се харесва вече тъй много. Тънките й пръсти ще бъдат зацапани с петна от мастило.

— Значи, искаш да ме напуснеш? — Ще стоим пред широките порти на някой голям двор; внезапно студен вятър ще задуха и ще разтрака табелата над нас. — Много ти благодаря, — ще каже тя.

— От седмици насам сме заедно. До гуша ми дойде този фарс, — ще отговоря аз.

— По-добре да ми кажеш искрено и направо. Имаш ли си някоя?

— Не. Отговори на въпроса ми: ще бъдеш ли моя или не?

— Не! — ще отговори тя с почти писък, а табелата над нас ще скърца толкова силно, че ще ме е страх да не падне върху главите ни.

— Тогава махай се от очите ми завинаги, — ще заявя аз. — Vade inpace! Неморална душа!

Аз ще се обърна и ще си тръгна. Най-сетне човек има известна гордост в душата си, дявол да го вземе!

Тъй ще направя. И, още утре ще си потърся нова приятелка.

На улица Сен-Жак нещо меко и чудно се движи пред краката ми.

— Що за дявол е това? — От страх и яд, ритвам го.

Черното нещо полетява в дъга и пада на пътя с писукане от болки. Плъх. Паднал е на гръб и маха с крака във въздуха, като преобърнато автомобилче — играчка, чиято пружина не работи вече. Плъхът цвърти и пищи тъй особено. Най-сетне стъпва на крака и избягва като куршум, изстрелян от пушка.

Застанал съм пред италианския деликатесен магазин.

Плъхът… да, плъхът беше Леон. Напоследък той ставаше все по-опитомен. Когато му давах парче хляб, не избягваше вече тъй бързо, а заставаше на няколко крачки и се залавяше да го яде. Днес сигурно е бил решил да ме причака без никакво плашене. Пък аз взех, че го ритнах…

— Леоне… Ах, Леоне…!

Стоя на място и гледам подир него. Никога няма да го видя вече докато съм жив. Разбих всичката му вяра в човешкия род.

— Леоне…

— Какво правите там?

Двама стражари минават с велосипеди и спират близо до мене.

— Отивам си вкъщи.

— Добре.

— Добре. Лека нощ, господине, госпожо!

Глава XXV

На следващата сутрин нарисувах няколко нови рисунки и ги занесох в редакцията на „Алманах“, където напоследък откупиха толкова много рисунки от мене. Казаха ми да се обадя пак след три дни. Ако приемат някои от тях, веднага ще си платя наема (дължим идната седмица); до тогава ще пестя. Във всеки случай, ще си потърся някое порядъчно момиче, което ще ми се отдаде, не като…

По обяд Ана-Клара се появява неочаквано.

Е, сега ще трябва да свършим с нея.

— Сервус, Монпти, идвам да послушам малко музика.

— Грамофонът не върви.

— О, счупи ли се вече? Не може ли да се оправи?

— Не съм опитвал още.

— Толкова съм нещастна, откакто ти ми купи шапката.

— Че как тъй?

— До сега всичко беше тъй хубаво и красиво… пък сега е съвсем друго. Каквото и да направя, все ще си мислиш, че е защото ти ми даде шапката. Как мога да ти откажа нещо, когато си бил тъй мил с мене? Тази шапка съвсем не ми доставя удоволствие, пък отделно от това и не ми отива много.

Да, шапката… съвсем я бях забравил. Никоя жена няма да ми се отдаде за една шапка.

— Донеси шапката довечера като идваш.

— Какво искаш да направиш с нея?

— Ще я направим на парчета.

— Не е ли по-добре да я върна в магазина?

— Много е късно вече.

— Не, не е късно, нека я върна.

— Добре, щом искаш.

— Аз я върнах вече. Сърдиш ли ми се?

— И какво си купи вместо нея?

— Нищо. Върнаха ми парите… защото се разплаках. Ето ги.

Тази жена може да пуща сълзите си по заповед.

Тя изважда парите от джоба си и ги слага на масата.

— Лошо си направила. Какво ще правя сега с парите?

— Недей ми купува нищо. Сега ще бъдем тъй щастливи, нямаш представа! Аз ще мога да ти казвам „не“ със спокойна съвест.

Не отвръщам нищо. Тя е толкова доволна, че може да превърне в система вечното си „не“. Но чакай, чакай!

Когато тя си отиде, веднага й написах една картичка с „бърза поща“, адресирана до кантората, и в нея й казах само толкова: че съм принуден да замина, тя да не ме търси вече в хотела; по времето, когато тя ще чете тази картичка, аз ще седя вече във вагона.

На̀ ти тебе!

А сега ще отида да си намеря друго момиче. Най-добрият цяр против жена е друга жена. Пък има достатъчно други жени, слава Богу.

Фонтанът Медичи в Люксембургската градина е сборното място на кандидатките за любов. Който иска да си намери бързо предмет за нежните си чувства, там отива.

Които са били вече интимни, и те там се срещат.

Тя седи напрегнато на пейката, също като врабче голишарче, когато чака да види кога ще се върне майка му с червейче. Той закъснява — умно момче. И наистина, жените предпочитат мъже също тъй неучтиви, неточни и неверни като тях. По едно време той се показва; момичето скача и разперва ръце, докато той е още надалеч. Тя затваря очи и разтваря уста като гладното голишарче.

Тук сядат и благовъзпитани млади дами от добро семейство; те само имат нещастието, че принадлежат към безукорна социална класа, а тука ги тласка желанието да изпитат с разтуптяно сърце радостта да им приказват непознати мъже и да завързват случайни запознанства. И стари моми идват тука, да опресняват стари спомени и да прибягват назад в миналото с помощта на наблюдаваните примери; те са като малки гълъбчета с лице като орел, уста като ножици и неприязнено настроение. Те пазят ревниво спомените си и се усмихват на стареещото си отражение по повърхността на развълнуваната вода. Преситени червени рибки плуват равнодушно из зеленикавата вода и отминават хвърляните им парчета хляб. Това ми напомня: тука идват и студени жени с рибя кръв, да се наслаждават постоянно на повтаряното си „не“.

Нямам намерение да смесвам студените жени с моралните жени. Студената жена обича потайно. (Само студените жени са способни на големи избухвания, нервни припадъци и самоубийство, ако чувствата им бъдат посрещнати със съмнение.) Студената жена не може да живее без любов, но тя върши тази работа съвсем хладнокръвно; тя иска тези неща да стават точно тъй. „Я виж, бъди тъй добър! Разваляш ми косата!“

Студената жена не затваря очи, когато я целуват и не се задъхва след целувката, а само си поправя косата или казва: „Одеве забелязах една черна точица на челото ти, дай да я изстискам.“

Мъжът не може да съблазни студена жена по план, според програма. „Не днес. И без това си много нервен вече.“ Не тя, а ти. Тя трябва да знае.

Студената жена не е вярна, студената жена изневерява хладнокръвно.

Няма лек против студената жена; студената жена не обича студен мъж.

Студената жена обича да се разхожда сред чувствеността на мъжете, както се разхожда в градина и в същото време чете някой модерен роман.

Пази Боже мъжете от студена жена… и не ни въвеждай в изкушение, а ни избави от тях…

Тъй тези многобройни жени седят около фонтана Медичи и чакат за събития, за неизбежното. А тука се знае само едно неизбежно нещо: съдбата.

Мъжът изневерява на жена си; тя го узнава — това е била съдбата му. Ако жената изневери на мъжа си — и то е съдба. Мъжът убива любовника — и то е съдба. Колко е хубаво, че тази дума съществува; тя улеснява живот, изглажда темпераментите и прави излишно всяко чувство за отговорност. „Какво искате, такава е съдбата.“

Трябва да намеря жена да изглежда също като Ана-Клара… Хората седят в градината без горни палта. Няма жива суша около фонтана Медичи. Какво е това? Стачкуват ли кандидатките за любовни приключения? О, разбира се, в делник всички са на работа. Тялото на Ана-Клара е тънко и хубаво. Ако тя се зададе сега към мене, ще се направя, че не я виждам.

Към четири часа градината се затваря. Цяла тълпа мъже с униформи се появяват откъм сградата на Сената и блокират изходите на градината. Един от тях тръгва по по-широките алеи и дава сигнал с тръба, а навярно бие и барабан, да обяви, че градината се затваря. „Затваряме! Затваряме!“ викат прислужниците на всички страни. Като че гонци изкарват дивеч. Никога няма да видя Ана-Клара вече…

В по-близкия край на улица Божирар има една малка църквица. Понеже ме изгониха от градината, а нямам желание да се прибера вкъщи, отивам в църквицата.

Накъсо казано, няма вече Ана-Клара. Колко време има откакто не съм ходил на църква? Не мисля за нея. Би било безполезно. Колко хубаво мирише тука на задгробния живот. Където и да заскиташ на чужда земя и сред чужди обичаи, църквите остават навсякъде малко или много все едни и същи. Те са неутрална територия, посолство на Бога.

Ана-Клара е получила вече картичката ми с бързата поща. Църквицата е почти празна. До мене някаква стара жена се моли с наведена глава. Човек трябва да има такава жена да прекарва цялото си време в молитва. Внезапно старата жена се сепва и отмята главата си нагоре. Тя посяга смутена към шапката си. „О, какво има?“, запитва тя, без да й е заговорил някой, и се обръща към мене.

Веднага избягвам от църквицата.

Боже Господи, нервите ми са разстроени.

Глава XXVI

Най-напред е студено, после става топло. Щом пекне слънце, излизат мухи.

Дворът на хотел Ривиера е бил едно време обор, където сам Наполеон оставял коня си… на млади години, когато се занимавал из този край с тайни любовни истории. Преките потомци на мухите от онова време не могат да го забравят и предприемат масови пътешествия по това паметно свещено място. Те са нахални, нетърпими.

Купих си една мухоловка, дълга, лепкава книга. Окачих я на електрическата крушка. Повечето от мухите се трупат около лампата.

Един час по-късно двадесет и една мухи са залепнали. В агония са, напъват се, тъпчат с крака и успяват да залепнат още по-силно.

Трябва да е ужасна смърт. Истинска смърт от глад. Даже и мухите чувстват болки, положително. Иначе не биха се мъчили да се освободят на всяка цена. И мухата е Божие творение. И тя се радва на живота, има си семейство и приятели, търси си препитание в света с опасност за живота си, докато един ден някоя коварна свиня я улови и изтезава до смърт.

Още не е късно. Ще ги спася!

Отлепям мухите много внимателно от книгата. Най-напред им измивам краката, за да не залепнат другаде, после ги слагам на прозореца да изсъхнат.

Всъщност, те са просто разсадници на бацили. Кой знае коя от тях е носителка на смъртта!

Смачквам ги с чехъла си една по една. После изскачам от хотела като луд.

С автобуса отивам до другия бряг на Сена и слизам при Комеди Франсез. В пет и половина заставам вече пред кантората и чакам за Ана-Клара.

Щом часовникът удря шест, тя изскача тичешком и веднага ме вижда. Смее се и плаче.

— Не можа да заминеш, нали? — Тя се притиска в мене с всички сили.

— Искаш ли да дойдеш с мене да се нахраним някъде заедно и после да отидем на кино?

— Да.

— Няма ли да ти кажат нещо вкъщи?

— Не, днес и без това нашите ще се върнат късно, пък до тогава аз ще си бъда вкъщи.

Тя отваря ръчната си чанта.

— Пипни ми кърпичката!

— Защо?

Пипвам кърпичката. Цялата е мокра.

— Прала си я в кантората? Защо?

— Не съм я прала, днес следобед плаках за тебе. Ходих даже и на гарата. Казаха ми, че няма влак за Будапеща, по което време ти казваш в писмото. Щях да те смъкна от влака.

Нахранваме се при Жулиен. Напрягам всички сили да прекрача равнодушно прага на ресторанта; никой не бива да отгатне колко необикновено е за мене едно събитие от този род.

Приятно място. Хлябът се поднася „на разположение“, с други думи тълпа студенти се хранят тука и изяждат по два килограма на човек. Един килограм преди нахранването и един килограм след това. Много приятно. Повечето от тях се хранят само по веднъж на ден и се натъпкват с хляб.

Всеки обед се състои от четири блюда, такова е менюто. Супа или ордьовър, месо и зеленчуци, сирене или пасти. В допълнение поднасят и четвърт червено вино, бира или лимонада, включени в определената цена.

Френските келнери са най-удивителните божии създания. Само в цирк може да се видят такива фокуси. Те приемат по двадесет поръчки наведнъж, само запитват посетителите по ред: „А вие, господине? А вие, госпожице? А вие, госпожо?“ Поръчката се повтаря само веднъж, но не се записва. Келнерът извършва всичко това само с угрижено набръчкано чело и капки пот по слепите си очи и пет минути по-късно се връща с храната. Първият номер е свършен, подвигът на паметта; сега идва изпитанието на сръчността. Той донася двадесет различни чинии наведнъж! Супа, зеленчуци, месо и компот, и ги носи всички с лявата си ръка. С дясната ги разпределя и много рядко обърква две поръчки.

От дванадесет до два часа келнерът пренася планини от храна без прекъсване. А посетителите стават с последния залък в устата си, за да се отвори място за нови посетители. Който не може да си намери място, просто си избира някого, който наближава да свърши обяда си, застава пред него и го чака, докато свърши. Някои си изваждат часовника и намръщено клатят глава, ако не бърза оня, чието място искат да наследят. Ако е французин, веднага се извинява и почва да яде толкова бързо, че очите му изскачат от кухините си.

— Но недейте бърза, моля ви се!

— О, нищо, нищо.

След това си поднасят взаимни извинения толкова надълго, че горкият човечец, който чака, би могъл в това време да седне и да се нахрани преспокойно.

След вечеря отиваме на кино. Представят един ужасен френски филм. Едно малко дете е откраднато от цигани. (Още не са могли да отидат по-далеч от това!) Детето страда, също и зрителите, по едно време някой почва да свири. „Стига! Стига!“

Не мога да разбера филми. Общо взето, французите произвеждат най-лошите неми филми, и от всички хора самите французи най-малко могат да понасят тези ужасни филми.

Накъсо казано, детето е сираче и във филма страда, но тъй ужасно, че сърцето ти се свива като гледаш.

Внезапно чувам тихо хленчене край мене. Поглеждам към Ана-Клара и се смайвам. Тази жена участва тайно в страданието, лицето й е разкривено, тя захапва устни, а сълзите й текат като планински потоци при стопяването на снеговете през пролетта.

— Ти луда ли си? Плачеш за такова нещо?

— Остави ме, Монпти, нека, нека…

— Как можеш да плачеш за такъв боклук, глупаво момиче?

Накрая всичко във филма завършва неочаквано щастливо. Подгонват циганите и ги излавят. Избухват гръмогласни ръкопляскания. Те не са предназначени за филма. Филмът си остава все така нетърпим, но тези хора са до един чувствителни, искат бързо правосъдие. Някои не могат да се сдържат и се разкрещяват:

— Избийте му зъбите!

Една добра страна на представлението е, че човек може да пуши и да се целува през това време. Може даже просто да вземе дамата върху коленете си. В такъв случай може да се случи най-много някой да му подвикне изотзад:

— Ей, деца, или съвсем си долепете главите една до друга, или ги раздалечете малко нещо. Тъй нищо не виждаме!

Можеш да гледаш и филма.

През антрактите отиваме в съседното кафене.

— Какво ще пиеш?

— Едно кафе! — казва Ана-Клара със светнали очи.

Интересно, тук всички обичат кафе. Даже и в кафето със сметана слагат само една лъжичка мляко. Ако поискаш бяло кафе — две лъжички. Който поиска повече, получава презрението на келнера:

— Вие да не искате мляко тогава?

След киното придружавам Ана-Клара чак до Авеню де Гоблен; там се сбогуваме.

— Недей идва по-нататък, може да ни видят.

— Сервус, мила.

По улица Клод Бернард някой ме улавя за ръката. Ана-Клара. Съвсем задъхана.

— Какво има…?

— Кажи ми… ти… обичаш ли ме?

— Да… не мога да разбера…

— Тогава защо… защо не ми… махаш с ръка… като… си казваме сбогом?

— Забравих.

— Аз ще си тръгна сега, ти ми махни с ръка… пък аз няма да се обърна!

— Какво?!

— Да, няма, защото няколко души ме видяха, като махах с ръка подир тебе, пък ти хич не се обърна. Един непознат мъж ми махна с ръка. Аз съм французойка, не позволявам да ме унижават.

— Аз пък съм унгарец. Готов съм да вляза в клетка на лъвове, ако си хвърлиш вътре ръкавицата… между много малки лъвчета… но няма да махам с ръка на празния въздух. Това е под моето достойнство.

— Но ти ме обичаш…

— Аз ти разправих за лъвовете… Но да махам с ръка… никога!

— Добре. Целуни ме по гушката и сервус.

Глава XXVII

Ана-Клара забрави една малка книжка в моята стая. Днес я намерих върху масата си: „Най-хубавите мисли. Щастието.“

Тя има нужда от такова нещо. Като се залових да я прелиствам, стори ми се, че има нещо не в ред в съдържанието й. В книгата има хубаво съставени епиграми. Например, Ла Рошфуко казва: „Не искай повече от това, което имаш.“

Търсенето на щастието е главната цел на всекиго в живота, защото „егоизмът е основата на щастието.“ Как ли ще бъде, ако възприемем това твърдение като единствения начин да постигнем щастие? Най-хубавите неща в живота се хранят от мръсни корени. Наторената почва е плодородна.

Рене Мезроа казва нещо остроумно:

„Щастливи са, които никога не са били щастливи“.

Аз не мога да намеря никакъв съвет, никакво указание и в този автор. Той е прав. Само глупавите хора са способни да вярват, че можем да си помогнем един на друг с думи. Думите, колкото и да са благотворни, могат да помогнат само колкото морфин при боледуване от рак. Прогонват болката за известно време, но не лекуват. От друга страна, Рене Мезроа е умен човек, но то не значи, че е духовит. Думите му напомнят за библията, а то значи много нещо. „Щастливи са, които никога не са били щастливи.“

Шарлек казва:

„Няма пълно щастие, освен с кораво сърце и здрав стомах.“

От това се разбира ясно, че Шарлек е страдал от стомашно разстройство.

Балзак заявява:

„Човек може да бъде щастлив без щастие, както може да бъде влюбен без жена.“

С други думи щастието не идва отвън навътре, а отвътре навън. Не е лошо, но и то не е нещо ново.

„Необходима предпоставка за щастието е да не бъдеш нещастен.“

На пръв поглед това звучи глупаво, но ако се замислим върху него, трябва да признаем, че е казано на място. Тъй е казал Морис Доне. Можем само да му отговорим: Не сме в настроение да размишляваме върху това.

Според Флобер:

„… Щастието изисква три неща: човек трябва да бъде глупав, егоистичен и да се радва на добро здраве. Ако липсва първото нещо, тогава всичко е изгубено“.

Флобер трябва да е бил много нещастен, защото тука той положително не говори за себе си.

Солон казва:

„Никой простосмъртен не може да бъде обявен за щастлив, преди да е умрял.“

Приятно е да можеш да заявиш посмъртно за някого, че е бил нещастен. Не на въпросното лице, а на нас самите.

„Щастлив е, който се смее! Колко често мамим дамите себе си.“

От Клара Бурдон. Типично женски. Глупаво.

„Къде да търсим щастието? В неговия елемент.“

Това е Кармен Силва. Можем да кажем много такива хубави неща: Лятно време е топло. Зиме е студено. Бялото не е черно. Сбогом, Кармен Силва. Няма да се видим вече.

Иполит Тен заявява:

„Най-щастливи са слабоумните.“

Ако го знаеха всички, светът щеше да бъде пълен с нещастни хора.

Има и една безкрайно глупава арабска поговорка:

„Искаш ли да бъдеш щастлив? Тогава недей преувеличавай, гледай на всичко както си е и бъди весел.“

Толкова глупави са арабите. Тъй става, когато човек пие много кафе и пуши премного тютюн. Те са даже прекалено строги и към жените.

Жената е душевно и телесно най-силната отрова на света. Разпространяваното от нея разрушение не стига до страхотни размери, само защото свикваме с нея на малки дози. И в самата библия пише:

„Съпругата подяжда скъпия живот на съпруга си.“

Който консумира твърде много от жените телесно, става паралитик; който ги консумира душевно, тоест живее с тях, става с течение на времето пълен идиот и немъжествен; единственото му желание е да почива, а то значи смърт, защото животът е движение. Има жени, които не познават никаква друга цел, освен тъй да се променят душевно и телесно кратко време след женитбата си, че човек просто не може да разбере съпрузите им. Как са могли те, като разумни същества, да се оженят за такива жени? Например, за жена, която става толкова безформена, след като се ожени. Какви душевни неща може този нещастен съпруг да има общо с такова запъхтяно, безформено същество, стегнато с корсет? Единственото занимание на такава жена е да следи за жени, станали още по-безформени и от нея. А смешната страна на тази работа е, че когато жената престане вече да доставя удоволствие, човек пак трябва да се пази от нея. С пълна жена можеш най-много да флиртуваш, но трябва да я оставиш да виси на врата на мъжа си.

Къде е щастието в това? Няма нищо по въпроса в тази тъй много прелиствана книга.

Докато кокетирам тъй с най-хубавите мисли върху щастието, на вратата ми се почуква.

— Влез!

Влиза изгорен от слънцето мъж с увиснали мустаци. Боже Господи! Унгарски селянин! Какво е това? Видение на сън?

— Добро утро! — казва той на чисто селско наречие. — Нося едно писмо за господаря.

Боже мой! Париж внезапно изчезва. Намирам се някъде на село в Унгария. Слънцето пече по двора; кучето лежи отвън обора, с изплезен език. Чуват се конете да дъвчат шумно ечемик и от време на време да подръпват юлара. Сегиз-тогиз издрънкват железните халки, прикрепени за яслите. Конете имат лъскава кожа и нервно подмятат глава насам-нататък.

— Птрррр, Мици!

Копитата на конете тупат глухо по прясното сено; мухи пълзят по коремите на конете, които така свиват кожата си. Една торба ечемик виси от процепа на една кола под навеса. Наблизо петел си остри човката върху една преобърната кофа с дупки по нея; по едно време скача на земята и се запътва към зеленчуковата градина с вирната глава във въздуха. Обърнати наопаки гюмове съхнат върху коловете на оградата, вятърът ги поклаща ту на ляво, ту на дясно.

През клоните на сливата се вижда към царевицата; стройна девойка с червена пола върти задника си.

— Марика, дявол да те вземе, недей се кълчи толкова!

— Има и за тебе една буза. Ако не я харесваш, лапни я!

Влакнести облаци се носят по небето; един от тях с най-невероятна форма надвисва над църковната камбанария и над църковния двор, където гущери се припичат на слънце между хлътналите надгробни камъни.

„Тука Ищван Тъкач намери вечния си покой в Бога, оплакван от съпругата си Сузана Алвинци Фаркаш. Слава на Всевишния.“

Кладенецът скърца, вадят вода.

— Ей, лельо Кати!

— Е, какво искаш?

— Ще й счупя краката на твоята кокошка, ако я пипна пак да рови насам.

— Божее, какъв безбожник си, какъв безбожник…

Всичко това се таеше в поздрава „Добро утро“ на селянина.

Прочитам писмото силно развълнуван с буря в душата си. От приятеля ми е, на когото бях дал триста франка на заем и който ги върна. Тъй като той се мярка рядко, смятам, че това го характеризира достатъчно.

Унгарският селянин се казва Ищван Цинеге, пише в писмото. Търсел си работа в Париж. Щял само да остави нещата си при мене, докато си намери къде да спи. Ще бъда ли тъй добър да го приема? Моят приятел заминавал за два дни, затова го изпращал при мене.

— Вие сте Ищван Цинеге?

— Да, тъй вярно, господине.

Снажен човек, цял великан, макар че името му значи „кадънка“. Никога в живота си не съм виждал такъв човек.

— Добре, оставете си тука нещата, докато си намерите квартира.

Той излиза в коридора и донася един голям, бял, безформен вързоп и нещо, загънато във вестник. Колкото до приказване, не произнася нито една дума. „Adj’Isten“, казва той и си излиза.

Даже не ми обади кога иска да се върне за нещата си.

Ищван Цинеге ме развълнува толкова много, че следобед изтичах до Гран-булвар и купих две унгарски грамофонни плочи. С разтуптяно сърце се заслушах в музиката разплакан, хълцах и се окайвах.

Боже мой, задименото кафене в Будапеща изведнъж изскача пред очите ми, човек трябва да даде бакшиш на пет души по двадесет на сто.

— Казвам ти, драги ми Едмунд, трябва да се изселим от тази страна. Като бях в Лондон миналата година…

— Лайош! Две ровки яйца в една чаша.

— Да, господине, веднага, господине!

— Две наденици и половин кило от червеното за доктора!

Начервени жени облягат голите си ръце върху мраморните плочи на масите и поглеждат крадешком към собствените си отражения, които им се усмихват в блясъка на огромния стъклен полилей. Както седят, извиват снагата си съблазнително.

— Целувам ви ръка, госпожо!

— Как сте, как сте, господин Лебикай?

— И тъй, и тъй. Какво става с Имре?

Някой го смушква дискретно.

Стари мъже пият кафе. Келнерът донася шест чаши вода върху полиран поднос за двама посетители, и донася нова вода на всеки половин час.

— Якоб, прясна вода и вечерния вестник!

Боже мой! Кафенето в Будапеща!

— Сузи, миличка, неприятна работа, забравих си портфейла вкъщи.

— Мога да ви заема, Фери, но трябва да ми ги върнете… тука ни намаляват заплатата по два пъти на месец.

Будапещенски спомени играят в главата ми. Гонят се, боричкат се, зашеметяват ме. Будапеща, улица Ракоци…

— Манцика, ще те чакам сутринта на площад Берлин.

— Мили мой, толкова съм щастлива, на никого и през ум не му минава, че съм ти любовница. Нора загатна вчера… аз се смях до пукване!

Пролетта се приближава откъм Йоханисберг. Един трамвай завива покрай ъгъла с шумно скърцане.

— Как са двете кучета, госпожице?

— Извинявайте… лицето ви ми се вижда толкова познато… Да сме се срещали някъде?

По прашните алеи на Табан вятърът си играе с накъсани книжчици и носи със себе си лъха на Орфиерските планини. Стари жени клечат пред вратите на жълтите си къщурки.

По прозорците счупени стъкла са залепени с книги.

Вчера господин Кнеси пак се върна вкъщи пиян и си счупи очилата. Сега върви край самите къщи и милва стените също както старият чичо Шмицвайг милва малките момиченца с разтрепераните си ръце, когато им дава бонбони…

— Не бива да се плашите от стария си чичо Шмицвайг.

Будапеща!

— Половин кило черен хляб, моля.

„Моля, чукайте силно, звънецът не работи.“

„Вход забранен за улични продавачи и улични музиканти.“

— Слушай, лельо Кати, събориха старите къщи отсреща и всичките дървеници плъзнаха насам. Не бях виждала толкова много дървеници в живота си. Просто ги сметох от стената. Всички квартиранти изскочиха да викат.

— Следваща спирка площад Борарош.

— Защо да не ми е валиден вече билетът?

— Дадох ви две пенгьо!

— Я повикайте стражар, няма да сляза.

— Минете напред, моля, минете напред, предната платформа е празна.

— О, господин Краузенвирцфюртиг, от хиляда години не съм ви виждал. Вие сте истински унгарец.

„Вход забранен за чужденци.“

— Госпожо… за благотворителни цели… подвързани с кожа… три пенгьо на месец.

— Едно пиано, осемдесет пенгьо, продава се, продава се… някой друг да наддаде? Продадено.

— Пази си нервите, мамо.

— Господа! Аз мога да кажа само едно в отговор на обвиненията, отправени от почитаемия народен представител, който току-що говори. Ще отидем пред независимото унгарско правосъдие! Аз знаех от дълго време, че съм трън в петата на някой от вас тука. Това е политическа маневра, нищо друго. Нека да не хвърляме обвинения тука в парламента… не, само пред независимото унгарско правосъдие. Но ако моята неопетнена политическа дейност се окаже по-чиста от кристал… тогава вън тези клеветници!

— О, докторе, чудесно изглеждате!

— Непременно ще ти ги върна утре, момче.

— Лена върти нещо с Фери.

— Кой е този Фери?

— Мъжът й. Е, какво ще кажеш сега?

— Трябва да ми дадеш малко пари за рокля. Не мога да тръгна гола!

— Стига си чел, докато ти приказвам, че ще ти тръшна книгата на главата!

— Но, господин професоре, честна дума, сестра ми беше!

— Тихо, тихо! Министър-председателят.

— Господа! Анкетата ще започне веднага. Докато нямам конкретни факти на ръка, не желая да изкажа мнение по въпроса. Искам да подчертая само едно нещо: докато аз се намирам тука на мястото си (Прекъсване: Няма да бъде за дълго!) ще наказвам с безпощадна и непоколебима строгост всички онези, които злоупотребяват с общественото доверие, на което се радват пред вид на заеманата от тях служба. Ако се окаже, че обвинителите са прави, виновните ще понесат наказанието за провиненията си!

— Браво, браво! Браво, браво!

Будапеща.

Картофена супа с фиде. Клаузенбургско кисело зеле с кисела сметана. Гулаш.

Будапеща! Общинската централа за светилен газ. Зоологическата градина. Мечката си издига главата. Хиената крачи неуморно напред-назад.

„Африканско хвърковато водно куче“. Клетката му е празна, вижда се само входа на пещерата му, а отпред куп изпражнения… нищо друго.

— Видя ли я, Лаци? Тя ме погледна?

— Тя има високо интелигентно чело, момче. Ти как мислиш, тя дали вече… или още не е?

— Я ми кажи, къде живееш?

Ана-Клара е далеко, много далеко. Аз лежа на това черно легло, като болен, който се разтърсва от треска и се моли със засъхнало гърло за капка вода.

Багажът на Ищван Цинеге е завързан с връв. Какво ли може да има в него? Едни вехти панталони, четка за зъби и счупен гребен. Гребенът е загънат отделно в парче от скъсан вестник.

Лични

(Редакцията не поема никаква отговорност за обявленията в тази колона)

ПУЦИ върни се, всичко простено.

Директорът не знае нищо.

Твоя МУЦИ

Глава XXVIII

Близо до Пантеона се намира най-старата църква в Париж — Сент-Етиен-дю-Мон. Строена в тринадесетото столетие.

Камбанарията е запазена; всичко друго е възстановявано впоследствие, но даже и тъй датира от около четиристотин години. Църквата има вид на ръждясало желязо. И вътрешността й е много особена. Един вид галерия служи като връзка между два мощни стълба в кораба: една спирална стълба води до нея около стълбовете. Това е тъй нареченото „Жюбе“ — галерията на разпятието.

Тука, пред един страничен олтар, е погребана Света Геновева, светицата-покровителка на Париж, която застави войската на Атила да се оттегли от вратите на града.

В ляво от Сент-Етиен-дю-Мон се простира най-старата част на Париж. Тесни, стари улици водят към Сена; стари, ъгловати здания, къщи с невъобразима форма. Тука още няма нито водопровод, нито електрическо осветление. Светят си с газ, а вода си взимат от помпата.

Не знам защо, но когато и да дойда тука, сърцето ми се свива. Тази или онази старинна порта ми се вижда толкова позната, като че съм живял тука от незапомнени времена. Смешни са и все пак някакво чудно чувство ме обзема, когато се загледам във формите на портите. Защо всичко тук ми се вижда тъй познато? За нищо не ми напомня. Хората тук са чужди за мене, само къщите и улиците не са. И, все пак, вярвам, че ако остана тук за по-дълго време, ще си припомня старите лица, както и старите порти. Може би и някое име даже. Чакай малко, някое име, някое име… Бавно някакъв далечен спомен се приближава. Безумие! Сърцето ми бие лудо. Най-добре е да се върна в хотел Ривиера.

На улица Сен-Жак срещам Ана-Клара; тя носи малко пътническо куфарче.

— Какво има? — запитвам я аз.

— Чаках те половин час. Ела с мене бързо. Трябва да замина.

— Заминаваш ли? Къде?

— За Лион, но ще се върна. Можеш да ме изпратиш до гарата. Сестра ми е много болна.

— Имаш сестра! Никога не си ми казвала… тоест, продължаваше да казваш и тъкмо по тази причина…

— Трябва да тръгваме веднага.

— Ами родителите ти?

— Те отидоха вече.

Преди да мога да я спра, тя повика едно такси.

— Бързай, иначе ще закъснея.

Докато се мъча с бясно отчаяние да преброя парите в джоба си, Ана-Клара се хвърля на врата ми без никакъв увод и ме целува като луда.

— Боже мой, виждам, и ти си натъжен, — казва тя.

— Да. Кажи ми, много ли има още да вървим с това такси?

— До Лионската гара. Ще ти дам един малък спомен. — Тя изважда мъничко медальонче и го издига до устата си да го целуне.

Не преди много време гледахме в киното една сцена като тази. Влюбените се сбогуваха, тя целуна едно малко медальонче и му го даде. Тъкмо това искаше Ана-Клара да имитира, но не успя. Тя целуна медальончето, после се втурна да го търси навсякъде, но никъде го нямаше. То беше толкова малко, че беше останало залепнало на устната й.

Тя не ме остави да платя за таксито. Не знам какво щеше да стане, ако ме беше оставила.

Тя се втурна право в гарата и пъхна двадесет и пет сантима в отвора на една автоматична теглилка.

— За какво пускаш там парите?

— Ах Божичко! Мислех, че е автомат за перонни билети. Исках да ти взема един билет.

Черни вагони са наредени покрай перона. Носачи си пробиват път, натоварени с багаж, пътници се целуват с роднините си.

— Пиши ми още щом пристигнеш… — Хартия за писма, хартия за писма! — Този ли е влакът за Лион?… — Деца, няма ли да се простудите?… Значи, най-сетне заминаваш, Жюл?… — Да се пазиш… и да ми пишеш! Не знам как ще живея без тебе… — Виждаш ли онази жена оттатък, русата? Изпраща приятеля си. Махнах й с ръка преди малко, и тя ми махна… — Недей влиза в това купе, тъкмо над колелетата е… — Другото е пълно… — Този ли е влакът за Лион?

Един господин със сребърно цигаре в уста, охранен, в сив спортен костюм и каскет, презрително се разхожда покрай влака.

— Казах ти, че ще закъснеем, но ти винаги трябва да седиш по цели часове при фризьора!… — Внимавай, лицето ми, или ще ти тупна един!… — Носач!… — Е, пак почва… — Този ли е влакът за Лион?… — По-нататък вдясно, перон номер едно… — Къде пак се махна този мошеник? Искаш ли да те напердаша, мръсник с мръсник?… Да поздравиш леля Люси… — Третокласните коли са право напред… — Този ли е влакът за Лион?

— Стига си питала този ли е влакът за Лион, Ана-Клара, или ще полудея, — казвам аз.

— Трябва да питам. Веднъж отидох по погрешка в Марсилия.

Влизам във влака с нея. Хората по прозорците са се поуспокоили малко нещо; бъбрят с роднините си, застанали по перона, а сега единствената грижа на изпращачите е да си придават вид на равнодушни.

— Ей, носач! Петдесет и две! Къде се е виждало такова нещо!… — Ушите на този тип трябва да са запушени… — Мили, имаш ли дребни пари в себе си?… — Най-важно е да си намериш хубаво място… — Наистина, много ще ни бъде мъчно без тебе… — Мамо, искам да гледам през прозореца!… — Мирувай!

— Влакът е претъпкан, — казвам аз. — Добре, че ти дойде рано.

— Има още място в първото купе. Има и един поп там, чете си молитвеника.

— Седни тука вътре, — подканвам я аз. Тя не ме слуша и отминава по-нататък.

В следващото купе няма никой, но всички места са заети, навсякъде има багаж. Третото купе е празно.

— Искам да седна тука, Монпти.

— Тъй ли? Както искаш.

— Какво става с тебе? Защо си сърдит?

— Когато някое младо момиче пътува само, често се запознава с непознати.

— За мене няма нужда да се тревожиш.

— Аз пък се тревожа, защото виждам, че даже се и готвиш да се запознаваш.

— Аз ли!?

— Да, ти! Аз ти казах да седнеш в купето при попа, пък ти не искаш и сядаш, където има други мъже…

— Хич не си ми казвал да седна там.

— … защото там не можеш да се запознаваш с такива съмнителни типове. Ти търсиш празно купе, всички да видят веднага, че си сама и не си против…

Тя веднага си сваля багажа от мрежата и отива в първото купе. Там още има едно свободно място — срещу попа. Сега за пръв път виждам, че там има и две деца. Те ще вдигат шум през цялото време. Ана-Клара си запазва мястото и излиза с мене.

— Недей ми се сърди, хич не ми мина през ума. Ти имаше право.

— Ти успя напълно да развалиш последните ни няколко минути.

Тя се разплака.

— Няма да ме стреснеш като плачеш. Аз знам много добре, че можеш да плачеш, когато си искаш. И, освен това, тука никой няма да го забележи, тука половината жени плачат. Виждаш ли онази дребната жена оттатък с червената баретка, дето е залепнала в онзи тип с жабешки очи като бръшлян в дърво? Идва ми да му натъркам ушите!

— Всички във вагоните!

Кондукторите почват да тръшкат вратите на вагоните една подир друга. Ана-Клара е застанала вече над мене, облегната на прозореца, и ме гледа, сякаш иска да ме хипнотизира.

Локомотивът изсвирва, почва да пъхти и пъшка, колелата почват да се въртят полека. Разкъсват се ръцете, протегнати от горе на долу и отдолу нагоре, цяла армия бели кърпички се размахват във въздуха, влакът ускорява хода си все повече и повече.

Ана-Клара маха най-дълго.

Няма я вече.

На път към дома един стар господин ме пита в каква посока е улица Бонифаций. Аз не знам да му кажа. Той ми друса ръката цял четвърт час и ме гледа тъй особено, сякаш е заспал.

* * *

Два дни след това дойде писмо. Ана-Клара не можела да се върне. Чак след една седмица. Сестра й била тежко болна.

„… Аз се разхождам тука в големия парк, пълен с борови дървета и винаги мисля за тебе. Вечер гледам през прозореца звездното небе; и ти го виждаш, и пак сме толкова далеко един от друг. Тука времето е хубаво. Обичаш ли ме?“

Пак съм сам и животът е тежък. Друга седмица. Цял ден не знам какво да правя. Самотата ми е по-лоша от преди, защото междувременно свикнах да бъда с Ана-Клара. Винаги отивам да се навъртвам около мястото на срещите ни и все очаквам тя да се появи внезапно.

Глава XXIX

Сега разбирам защо старите моми си държат котки или птички. Една от нуждите на човека в живота е да обича и да бъде обичан. Дружбата с животни прогонва меланхолията на самотата. Внася и малко разнообразие и радост в живота на самотните.

Старите жени затова именно имат влечение към котки и птички, защото тези животни имат нещо женско в себе си. От друга страна жените, които обичат куче, никога не са мечтателни, сантиментални души. Всички жени, които обичат кучета, имат в характера си известна решителност и влечение към точността; имат известен усет за дисциплината; накъсо казано, имат нещо войнишко в себе си. Разбира се, има и малки кученца — за скут. Те са само за ненормални сантименталности.

Кучето е скъпа работа; кучето яде много и човек трябва да го извежда на разходка и да му купи намордник; трябва да си изкара и позволително за него… толкова малко време остава за обич. Котката е по-евтина, но пие много мляко. Една котка изпива може би цял литър мляко на ден. Трябва да си купя птичка, птичката не яде почти нищо, пък пее хубаво. По десния бряг на Сена, недалеч от Парижката Света Богородица, има един магазин за животни — любимци.

Ще си купя една птичка. Ще я опитомя. Защо не? Хората успяват да опитомят даже и бълхи, а те са много по-малки. Без съмнение, не е невъзможно, трябва ти само търпение. Трябва да опитомя птичката, ако не за друго, поне защото нямам пари за клетка.

В този магазин има всевъзможни видове животни: папагали, маймуни, бели мишки. И гълъби, но те струват скъпо. Боже мой, трябва да си купя един гълъб. Човек може да яде даже и гълъбови яйца. Малки са, вярно е, но са хубави.

Ами малки пиленца! Да, ще си купя едно пиленце. От пиленцето ще израсне кокошка и ще ми снася редовно яйца. Омлетът е готов. Но чакай, за да снася кокошката, не трябва ли и петел? Двамата заедно ще бъдат скъпи. Пък, освен това, петлите кукуригат толкова силно.

Все пак, не знам: за да снася кокошката, трябва ли й петел, или не трябва. Тъй се случи, че бях болен, когато учихме това нещо в училище, ако изобщо сме го учили, защото учителят ни Кокаш фон Карзац винаги отбягваше такива еротически работи. Точно тъй е: вместо да ни подготвят и просвещават за живота, в училище само ни учат, че А плюс В са равни на С. Учат ни и в коя година известни хора са забъркали някаква каша в световната история, факт, за който е по-уместно да бъде забравен… но не, трябвало да го знаем точно. Също тъй трябва да учим, че водата ври при 100 градуса… добре, да речем, че бяха сто и един градус… какво щеше да стане тогава? Пък от какво има нужда кокошката, затова нито дума. Седни си, професор Кокаш фон Карзац, ти си простак. Нямаш вид на умен човек даже и на сън. Двойка!

По дяволите с тази работа!

В една клетка няколко патенца се препъват насам-нататък и се тъпчат едно друго. Едно от тях идва до края на клетката и си пропъхва главата навън, сякаш иска да види дали ще вали дъжд скоро.

— Искам едно патенце.

— Много добре, два франка.

Слагат патенцето в една книжна кесия и ми го подават. То има шарени пера и хубави черни оченца. Поглежда ме и писука; много е интелигентно.

Качвам се на подземната железница с него.

Патенцето писука ужасно; пъхвам си пръста в кесията и го милвам, то става по-мирно.

Сега имам най-сетне нещо да обичам… или по-скоро някого, защото това патенце е цяла личност, веднага го разбрах. Аз не съм глупав. Интересно е, че и патенцето веднага се привърза към мене; още при пръв поглед открихме в себе си взаимно влечение един към друг.

Един работник до мене забелязва патенцето, надниква в кесията и запитва:

— С какво ще го ядете?

Не какво е, а с какво ще го ядете! Това нещо? Да го изям?

Интересно. Някои хора се интересуват само за месото на животното. Ядат всичко живо по земята. Напразно бих се опитал да обясня на такъв тип, че и патенцето е живо същество като нас. Този тип тука! Човешко същество ли е той? Той има жабешки очи и току се обляга на мене. Ако още веднъж се облегне на мене, ще го цапна с патенцето по главата.

Горе, в стаята си, слагам патенцето на пода. Сега горе главата, миличко, у дома сме.

Как ли да му казвам?

Ще го кръстим Наполеон.

Донасям вода от чешмата, Наполеон ще може да плава малко из моя леген.

Патенцето идва подир мене, клатушка се на две страни, разбира се, и ме гледа какво правя.

Връщам се в стаята си; и патенцето подир мене. Това съвсем не е случайно, защото щом изляза от стаята, ето че то почва да писука, показва се на вратата, наднича навън и щом ме види, хуква към мене толкова бързо, че на два пъти се премята през глава.

Слизам по стълбите две стъпала; там то не смее да ме последва, но писука отчаяно подир мене.

Никой да не ми казва: „Верен като куче“: „верен като патенце“ е по-правилно да се казва.

Наполеон е доста изпоцапан. Трябва му баня. Слагам го в легена, но той веднага се опитва да излезе от там. Не може да бъде да не обича водата и къпането. Народната песен казва:

„Патенцата се къпят в дълбокия вир“.

Тъй че малките патенца наистина се къпят. Това е ясно. Може би Наполеон не знае какво да прави.

Ей сега, миличкото ми, ще те окъпя. Малките животни са непохватни също като малките дечица и затова трябва да се отнасяш с тях нежно. Може никога да не си виждал вода в живота си? Разбира се, ти си роден в клетка. Кой се грижи в такъв магазин дали малките патенца виждат къпане или не! Всички търговци на такива животни са мошеници и държат животни само, за да ги продават; но не се интересуват за вътрешния им живот, това значи да искаш много от тях.

Перата на Наполеон са толкова черни, че само с вода няма да се изчистят. Ще те изкъпя със сапун, милото ми патенце! Сапунът ми за бръснене прави хубава пяна, натривам Наполеон с нея и го изтърквам деликатно. Разбира се, той писука, докато го масажирам; но и децата правят така като ги къпят, пък може да писука просто от радост.

След като го изкъпвам хубаво, Наполеон ляга изведнъж и става сънлив. Малката му главичка клюмва все повече и повече.

Какво е това? Да не е отслабнал от банята?

Избутвам го на едно слънчево място, където слънчевата светлина пада на пода през прозореца. Там той се посъвзема малко и бавно си възвръща силата.

По-късно се опитвам да го изсуша, защото той съхне много бавно; тогава той се изплашва и побягва под леглото.

Когато го измъквам от там, просто е страшен наглед. Целият изцапан и прашен; целият отрупан с паяжини и сив мъх.

Не мога да го изкъпя повторно; крехкият му организъм няма да издържи, но сега той е положително по-изцапан от по-рано. Трябва да го почакам да изсъхне и тогава да го изчеткам с четката за зъби на Ищван Цинеге.

Наполеон прекалява с обичта си към мене. Не мога нито за миг да го оставя сам в стаята; мигновено почва да реве, тъй да се каже.

Но истинската комедия почва вечерта. Приготвям му гнездо от една вехта риза, за да спи добре, но той се измъква навън. Слагам го в една от обувките си — той пищи.

Наполеон тръгва по леглото клатуш — клатуш, идва при мене и ме гледа.

Мога да го оставя да спи в краката ми, но погледнеш, че съм го ритнал фатално, защото насън предприемам дълги разходки.

Пък и той не иска да лежи при краката ми. Ами сега, какво?

Той се промъква по завивката, пъхва се под ръката ми и писука самодоволно.

Само да прекъсне това си непрестанно писукане! Нищо ли не може да го накара да замлъкне?

Той се покатерва върху главата ми и най-сетне си намира удобно място, слага си човката върху ухото ми и непрекъснато писука самодоволно право в него.

Към два часа през нощта успявам да намеря единственото разрешение. Завързвам една кърпа за лице около ушите си, да не чувам вечното му самодоволно писукане, и го взимам между двете си ръце.

В пет часа се събуждам, защото някой се опитва да ми скубе веждите — Наполеон.

Слагам го на пода — писука. Вдигам го пак на леглото — и там не му харесва. Очевидно иска и аз да стана.

Сутринта заваля дъжд. Щом се изясни времето, сложих Наполеон в джоба си и излязох да се поразходя с него из Люксембургската градина. Под дърветата имаше големи локви дъждовна вода.

Внимателно слагам Наполеон на земята. Втурва се като луд към водата и се напива. После се връща тичешком към мене и се залавя да кълве връзките на обущата ми. Когато си тръгвам и той идва подир мене. Тъй като близо тридесет деца ни придружават, вдигам Наполеон и го отнасям вкъщи. Патенцето прилича на студена мокра гъба, само черните му оченца светят топло. Следобед този мошеник се опитва да спи, но аз не го оставям. Няма да водиш с мене нощен живот като лирически поет, та аз да не мога да спя според тебе! Щом се накани да задреме, гъделичкам го и го разбуждам… до вечерта той ще се измори и тогава ще заспи като заклан.

В този момент изгледите да се сдобия с пари са кажи-речи никакви. Редакцията на „Алманах“ не проявява никакво намерение да отговори. Аз ги задявах толкова пъти, че ми казаха да не питам вече, те щели да ми пишат. Навярно са го казали да се отърват от мене. Няма значение.

Каква неправда! Любопитен съм да знам какво мисли Господ за нея.

Точно в два и петдесет и пет средно европейско време беднотията ми пак почва да се приближава към най-високата си точка. Хвърлям празната кутия от какао във въздушния океан, както сигналистът хвърля тревожния сигнал S.O.S. Кутията се удря в един комин и се претъркулва по покрива, в железния улук. Дрънчи като козя хлопка. Това продължително гладуване почва да ми идва до гуша. Ще умра като Свети Ламберт. Наистина, не знам точно как е умрял, но то няма значение, важното е, че той положително е умрял.

Вечерта Наполеон пак започна снощния си фокус. Качва се на леглото, после на главата ми. Иска да си пъхне човката в носа ми. Духвам отгоре му, той се прекатурва на гръб с крака, вирнати във въздуха, като дървено патенце. Пет минути по-късно иска да спи под мишницата ми. А това вечно, безспирно писукане… писукане от самодоволство, доколкото знам.

— Млък!

Той не млъква.

В три часа сутринта нервите ми не могат да издържат повече. Ей сега ще те усмиря, само почакай малко. Паднал си се на майстора си, дявол да те вземе!

Правя бримка от връзката на обувката си. Ще го обеся на топката на прозореца!

— Какво е последното ти желание?

Докато аз приготвям бримката, Наполеон идва при мене, слага си човката между палеца и показалеца ми и иска да заспи там, като писука щастливо.

Мога ли да го обеся сега?

Ах ти, чапкънин такъв, какво те кара да се чувстваш тъй щастлив, че не можеш да заспиш? Наполеоне, момчето ми, с какво ще преживяваме двамата?

Глава XXX

Мнозина ми завиждат, че мога да стоя в Париж. Мога да се разхождам по брега на Сена, когато ми дойде такова настроение. Мога да наблюдавам до насита безподобните парижанки със стройните им като змия тела, когато се разхождат облечени по последната дума на модата и дискретно кършат снага. Но не мога да търпя повече тази липса на жена. Цяло щастие е, че не мога да се храня както трябва; гладуването намалява донякъде животинските инстинкти на човека. Въпреки това, мнозина ми завиждат. Да, когато се върна пак в Будапеща, и аз ще завиждам за тези дни, защото ще помня само хубавото. Времето изхвърля неприятните спомени, също както стомахът изхвърля несмилаемото, след като е всмукал хранителното. (Това сравнение не е признак на лош вкус, има го и в самата библия.) Ще се разхождам по улица Ракоци, а сърцето ми ще копнее за Париж. Мислено пак там ще се намирам. Внезапно това въображение за бъдещето става толкова силно, че сега, макар да се намирам в Париж, обхваща ме копнеж за Париж.

Втурвам се по булевард Сен-Мишел, да намеря спокойствие.

Париж!

— Как сте, господине?

— Благодаря, много добре, а вие?

— И тъй, и тъй.

Пада лек дъждец. Веселата парижка улица се увива около сърцето ми и ме прегръща. Мидинетки минават край мене с бързи крачки, уловени по три под ръка и се смеят на дъжда.

— О, слушай, Полет…

— Какво, да не си луда?

Момичетата надничат в елегантни автомобили, спрени край тротоара да видят колко е часът на часовника до кормилото.

Да бъдеш млад и французин! Те не съзнават, че светът се върти около тях. Тази Франция е земен рай. Има планини и езера, и всичко, каквото една страна може да желае. Свободен народ живее тука, а жените имат най-хубавата усмивка на света. А Париж, столицата на света, Париж! Без тебе не бих могъл да живея.

Спокойствие, само спокойствие. Будапеща е на две хиляди километра от тука, но в момента няма сила на света да ме измъкне от тука.

Даже и гладуването е милувка тука. Боже мой, ако не мога живея вечно, дай ми да умра в Париж. А нека гробът ми да бъде в Унгария. В този живот може би няма да стигна до голямо значение, но в другия си живот сигурно съм велик човек. В своите сънища закусвам с императори и царе. Испанският крал даже ми се извини, задето не можел да направи нищо за мене в този живот. Напразно завързва пет възела на носната си кърпичка; щом се събуди сутринта просто съвсем забравя за мене.

Вечерта успявам да разреша въпроса, как да накарам Наполеон да спи; заковавам един гвоздей на тавана над главата ми, завързвам за него една връв, а за другия й край окачвам Наполеон в един чорап, като в кесия за тютюн. Само главата му остава да се вижда. Почне ли да писука, стига ми само да бутна връвта. От люлеенето му се завива свят и той задрямва от страх.

„Който спи — вечеря!“, казва една френска поговорка. Пропуснали са от недоглеждане да направят и втора поговорка: „Който спи — обядва!“. Защото тогава можех да започвам спането още по обед. Поуката: никога не разчитай на поговорки.

Още в седем часа и двамата заспиваме, аз и Наполеон също.

* * *

Ана-Клара ми изпрати дълго любовно писмо, с едно изсушено кокиче, но не казва нито дума кога ще се върне.

Толкова е тъмно тази сутрин, като че е мръкнало. Влажната, студена миризма на мрачното мъгливо време се промъква през цепнатините на прозореца. Обикновено обичам мъглата, когато денят се превръща във вечер и уличните лампи са запалени. Но днес не съм уверен дали ми е приятна мъглата. Мисля, че не.

Много е приятно да лежиш на леглото си в това подсъзнателно състояние на неподвижност. Не знаеш как лежиш, защото почти не чувстваш тялото си. Например, човек трябва да провери как държи ръцете си, свити или отворени, защото няма ни най-малкото понятие за това.

Чудно нещо.

По този начин човек сигурно може да види собственото си тяло, ако изобщо е възможно. Не мога да разбера как може човек да се страхува от смъртта. За мене тя е преход, който аз не харесвам. Може би тръгваме за оня свят с някакво подсъзнателно бебешко съществувание: по отношение на вечността, разбира се.

— Къде си, Наполеоне?

Той тъкмо се готви да глътне една клечка кибрит.

— Стой! Дай ми тука това нещо, чуваш ли, диване такова! Искаш ли да умреш?

Той избягва изплашен до вратата и ме гледа от там ужасен; не разбира какво искам от него.

По обед завеждам Наполеон в Люксембургската градина; там може да си намери някое червейче, гъсеница или бръмбар; откъде да знам? За него е лесно.

По стълбите внезапно си спомням, че вчера трябваше да си платя наема. Тук се преместих на осемнадесето число, тъй че винаги трябва да плащам на осемнадесети. Муши-очи още не ми е казал нищо, сигурно ме чака да ми напомни, като излизам. Трябва да го отбягвам.

По стълбите е безкрайно тихо. Отивам на пръсти до перилата. В стъклото на прозореца се блъсва грамадна синя муха, забравена от лятото, и отлита пак. Мишата миризма от третия етаж се носи нагоре и се примесва с тигровата миризма; двете миризми се задушават една друга.

Прогнилите стълби току изскърцват под краката ми, макар че се промъквам надолу предпазливо, край самата стена, да не правя излишен шум. По стълбите винаги е тъмно. Не запалвам лампата, защото тя е скачена с някакво приспособление за автоматично изгасване точно след една минута. Когато лампата се запалва тука горе, нещо щраква долу в канцеларията, а то удвоява бдителността на Муши-очи. Във всеки случай, няма да се изгубя и няма нужда да броя площадките в тъмното; миризмите действат като безпогрешен указател и аз знам точно къде се намирам.

Една врата на втория етаж не е затворена напълно; чувам гърлен мъжки глас:

— Най-добре да не приказваме за майка ти.

Дано никой не излезе от стаята! Ако излезе, ще бъда принуден да тръгна с решителни стъпки и да се втурна право в обятията на Муши-очи.

Мръсният прозорец на канцеларията прави всичко възможно да не пропусне бледите слънчеви лъчи да не излязат навън. Тази безмълвна, ужасна борба е нищо в сравнение с бурята в душата ми. Както и да е, успявам да се измъкна от къщата незабелязан.

Отиваме в Люксембургската градина.

Наполеон току пада и не може да се изправи на крака без чужда помощ; все аз трябва да го изправям. И той видимо отслабва все повече.

Кой знае какво ще стане с нас. За какво чакаме? Католическата църква твърди, че на оня свят ще бъда възнаграден за страданията си. Но какво ще стане с Наполеон? Той напразно ли страда? Къде е правдата в това? По-добре е да не го дочакам да умре от глад, а да му помогна някак си. Ако просто го оставя тука, някое куче ще го изяде или най-малкото ще го удуши.

Но то е неприятна смърт.

Ако внезапно ритна Наполеон изотзад, той ще се събуди на оня свят, без да почувства никакви болки. Но той има такова сляпо доверие в мене, че не мога да го направя хладнокръвно…

Когато се връщаме в хотел Ривиера, Муши-очи ме посреща с новината, че е дошла телеграма за мене и че един служещ от Креди Лионе донесъл някакви пари за мене и пак щял да дойде утре.

— Пари ли?

— Да, — отвръща Муши-очи и потрива ръце.

Тръгвам нагоре по стълбите. Откъде ли идват парите? И колко ли може да бъдат? Трябваше да разпитам за това. От кого може да получа пари? Сетих се. Баба е дошла в Париж да ме вземе! Баба е способна на такова нещо. Смешно. В такъв случай никакви пари нямаше да помогнат. Да, ами телеграмата?… Телеграмата е от Ана-Клара. Слава Богу!

„Пристигам шест часа чакай ме целувки Клара.“

Накъсо казано, Ана-Клара пристига в шест часа тази вечер. Пък утре парите. Е, слава Богу. Но какви пари…

Следобед ми минава през ума, че е най-добре да отида в Креди Лионе и да поискам парите, да не чакам до утре… и може би напразно. Но най-напред ще запитам Муши-очи.

Почуквам на прозорчето на канцеларията му.

— Господине, не казаха ли колко са парите? Аз очаквам пари от няколко места.

— Осемстотин и петдесет франка бяха.

— Сигурни ли сте, че бяха за мене?

— Разбира се. Аз погледнах. Изпраща ги „Алманах“ или нещо подобно.

Божее! От „Алманах“. Те ми казаха, че ще ми се обадят. Не било шега. Те ми платиха веднъж. Трябва да отида веднага и Креди Лионе. Осемстотин и петдесет франка… осемстотин и петдесет франка… дано не ми се пукне сърцето! Като че имам постоянна работа. Обожавам французите. Идва ми да произнеса голяма реч пред парижката Опера, просто от възторг!

Заключвам Наполеон в стаята, и без това гласът му не е вече силен. Освен това, никой няма да го чуе; по това време на деня жива душа няма в хотел Ривиера.

Тръгвам весело на път, пеш. След час и половина вече съм на Гран булвар.

Да го кажем накъсо, днес има пари. Хубаво напечатани, весели банкноти. Ще си купя цигари. Не, най-напред ще ям. Но какво? Кнут Хамсун пиел мляко.

Всичко се обърна на добро. Парите ми са вече пристигнали; приготвени са, наредени са хубавичко в банката, чакат ме. И Наполеон ме чака. „Кой знае защо есенният вятър плаче? Кой може да го знае, защо? Колко краткотрайно е щастието, слънцето грее… и, все пак, идва зима…“ Близо до Креди Лионе има тютюнева будка. На връщане ще си купя малко цигари от там. Продавачката е руса и поглежда мечтателно иззад прозорчето. Иска ми се да й махна с ръка; недей става нетърпелива, ей сега ще дойда. Ще си купя и малко мляко. „Кой знае защо есенният вятър плаче?“… Внезапно ми става жадно. Ще си купя един литър мляко. „Кой знае защо…?“ Един стражар поздравява на минаване. Отвръщам на поздрава. Поздравът му не се отнася за мене, но няма значение. Вдигам шапка и го поглеждам. Вдигам я няколко пъти да проверя дали той отвръща правилно. Стражарят е доволен, също и аз.

Колко е хубав животът… „Колко е краткотрайно щастието, слънцето грее…“

Минава една представителна жена и разнася миризма на бъзов цвят. Копринените й чорапи са изопнати силно върху тънките й крака, полата й шумоли около коленете й. Да бях испанец и да имах мантия, щях да я постеля пред краката й да мине по нея. Ах, Алфонсо, славни ми приятелю…

В банката ме прехвърлят от един чиновник на друг; после навярно им омръзна тази работа, та ме завеждат при един старец. Той седи зад хубава решетка; всичко тука свети и блести.

Очарователен, приятен старец.

Той ми обяснява накратко и ясно — няма никаква възможност за грешка — че не мога да получа парите сега, защото банката ги е изпратила вече. Казва ми да отида вкъщи, утре непременно ще получа парите.

— И тогава какво ще стане? — питам се аз и стоя тъй, сякаш чакам да стане някое чудо, каквото и да е чудо.

Но никакво чудо не става. Господинът се залавя да подрежда някакви книжа. Свършил е с мене.

Отвратително старче. Сигурно е отдаден на тайни пороци.

— Толкова по-зле, — казвам аз и тръгвам за дома си.

Ех, страшно дълъг път е, само да изтрая, без да припадна.

Наполеон не знае, че съм ходил на Ватерло.

— Ще оживеем ли до утре?

Още щом прекрачвам прага на хотела, и вече чувам отчаяния глас на Наполеон. Боже мой, колко силно отеква този шум из цялата къща! Втурвам се нагоре по стълбите и отварям предпазливо, да не го ударя. Той пак се радва като ме вижда, само му е мъчно, че не може да ми близне ръката.

Един час по-късно пак излизам, тръгвам за Лионската гара, за да посрещна Ана-Клара.

Тръгвам отчаян, измършавял от глад. Взимам и Наполеон.

На гарата енергични протести:

— Не можете да вземете патенцето на перона!

— Но не мога да го оставя отвън. — И патенцето писука много тънко, в знак на съгласие с мене: Разбира се, че не може. Гласчето му е много слабо вече. Без съмнение, последната му силица.

— Оставете патенцето на багаж!

— На багаж! Този човек да не е полудял!

Излизам бързо на улицата и си изфабрикувам един билет за багаж, а Наполеон пъхвам в джоба си.

— Къде ви е патенцето?

— Къде ще бъде? На багаж. На ви билета.

— Какъв е този билет?

— Не го сложих при колетите. Случаят е необикновен, но ще свикнат с време. Аз свикнах вече.

Едвам направих няколко крачки и ето че патенцето се разписука в джоба ми. Иска да гледа, както осъденият на смърт не иска да му завържат очите, когато го водят на ешафода. Иска да гледа съдбата право в очите.

Ана-Клара не пристигна. Дочаках три влака. Един от тях пристигна от Марсилия. При всяко пристигане радостни възклицания:

— Колко много си се поправил!… Ето ме, миличка!

След седем часа ми омръзва да чакам. Тръгвам си за дома.

В девет часа пристигам в хотел Ривиера.

Нова телеграма: „Пропуснах влака пристигам единадесет целувки Клара.“

Колкото се отнася до мене, можеш да пристигнеш, когато си искаш, миличка; аз няма да вървя пак до Лионската гара да те посрещна.

Наполеон и аз си лягаме веднага, той в малката си люлчица.

Вълшебна нощ, пълна с трескави сънища. Шестима владетели и петнадесет престолонаследника. Смяхме се до пукване.

Събуждам се в десет часа сутринта. Наполеон още спи, ако не е умрял. Непременно ще подуша миризма на умряло; той е окачен право пред носа ми. Трябва да стана вече. Сега ще донесат парите. Толкова е хубаво да си лежиш на леглото. Още половин час. Мислите ми не следват сега бързо една след друга, провлачват се полека и остават залепнали по мене като дъвка. Те са чудно и необяснимо печални. Бързо затварям очи, да си внуша, че спя и да се успокоя. Мислите ми са сънливо смътни и следователно нормални. Затворените ми очи горят, виждам чудновати фигури, пълни и тънки; те се стопяват в кървави късове месо. Превръщат се в нещо странно, то почва да се върти като пумпал. Има един пръстен. Аз скитам по заснежени склонове. Белият сняг е натрупан на дебело по високите върхове. Навсякъде има дървета, под дърветата пари. Пък аз събирам парите. Имам една кутия за моливи и пъхам парите в нея, в това време се озъртам плахо наляво и надясно, да не ме цапне някой по главата и да ме принуди да се събудя. Има един голям вестибюл. Муши-очи хвърчи из него и току крещи: „Ах, миличък, наема! Ах, миличък, наема!“ Председателят на републиката ме дръпва на една страна и взима от мене десет франка на заем. Той няма да ми ги върне. Съвсем ще ги забрави сред залисията на държавните работи. „Не, не… недейте връзва възел на кърпичката си, Гастоне. Я да приказваме по някой сериозен въпрос.“

Внезапно се сепвам и се събуждам. Някой блъска на вратата.

Сядам на леглото изплашен. Единадесет часа е.

— Влез!

Появява се един мургав мъж със сламена шапка.

— Паспортът ви?

Какво значи това? Да не искат да ме арестуват? Някой ме е чул като казвам Наполеон на патенцето и сега ще ме закарат във Френ. Искането му да види паспорта ми е чиста формалност.

Той разглежда мрачно фотографията ми, после мене, после паспорта. Хайде бързай, не обичам тези предварителни разправии. Той носи голяма кожена чанта, прикрепена с верижка за поясока му. Сега той забелязва Наполеон в люлчицата над мене и се стъписва.

— Креди Лионе, — казва той най-сетне, измъква пачка банкноти от кожената си чанта и наброява осемстотин и петдесет франка върху масата.

Толкова се смайвам, че му давам петдесет франка бакшиш.

Окопитвам се чак след като той си отива.

Боже Господи, защо ми правиш тъй? Защо му пращаш петдесет франка чрез мене? Пак ли почва тази работа отново? Пък той даже и не ми благодари. Навярно ме помисли за идиот. Но може да е семеен човек и да има страшно голяма нужда от пари? Има се две болни дечица. Жена му има силна вяра и бърза нужда от пари: „Милото ми мъжленце, да има някой да ти даде петдесет франка!“ Той трябва да е развълнуван страшно много, затова не каза нито дума. Сега плаче някъде скритом от радост.

Не, не. Този човек е добре; има се малка вила в предградията на Париж. Има си и спестени пари в банката; всяка неделя си прави равносметката и пресмята богатството си: „Трябва да се боря още две годинки, миличка, тогава няма да има вече за какво да се тревожим. Тогава ще купя една малка кола и ще заминем право на село. Главното е да се намират и други такива идиоти като днешния“.

Най-добре е за мене съвсем да забравя тази злополучна работа. Как му даде сърце да вземе петдесет франка от мене? Аз изобщо не му дадох петдесет франка. „Алманах“ ми изпрати само осемстотин франка. Цяло щастие е, че той имаше петдесет франка, иначе можеше да му дам сто франка. Горе главата, глупако, ти спести петдесет франка!

— Наполеоне! Миличък Наполеоне!

— Пиу… пиу…

— Слушай сега, глупаво патенце, иначе ще те прасна в стената. Виждал ли си някога в живота си толкова много пари на един куп? Аз съм гений! Честна дума, гений. Добре. Сега трябва да бъдем много, много внимателни. Никакви глупости не трябва да вършим вече, а да обмисляме всичко внимателно. Най-напред трябва да напишем на книга по какъв начин ще изхарчим парите. Коледа идва скоро. На Ана-Клара трябва да се купи коледен подарък. Това е важно… да не сглупиш да издадеш пред нея тази работа. Шапка или чорапи… не, нещо друго, някакво малко бижу. Най-напред ще си платя наема. Това е най-важното: после ще видим какво ще можем да направим. В никакъв случай няма да ходя да ям черни рибки!

Глава XXXI

Обядвах в един руски ресторант, после отидох в Латинския квартал да изпия чаша бира. На моста Сен-Мишел една стара жена се загледа в мене продължително. Трябва да съм имал с нея някаква история в предишния си живот. Мога да си представя как щеше да се държи, ако ме беше познала.

След обяд получих с бърза поща една картичка от Ана-Клара.

„Монпти,

Защо не дойде на гарата? Телеграфирах ти два пъти, да знаеш кога пристигам. Сърцето ми се скъса като не те видях на гарата. Всяка жена си има някого да я чака на гарата: винаги. Щом някоя жена няма кой да я чака, другите жени я гледат от високо. Толкова мъчно ми стана. За тебе няма никакво значение, изглежда, че аз пак съм дошла, ах ти, безсърдечен човек. Ела тази вечер да ме чакаш пред кантората, искам да ти опъна ушите.

Прегръщам те като луда.

Твоя Клара.“

В пет и половина Наполеон и аз заминаваме с такси да чакаме Ана-Клара. Това значи цяло приключение за Наполеон. Никое патенце на света не е примигвало така блажено както той при друсането на колата. Сутринта си купих шапка. Хубава, гълъбовосиня шапка с малко ястребово перо. Казаха ми, че била последната дума на модата в Париж. Действително, последната дума на модата! Най-последната!

Когато пристигаме пред кантората, излизам от колата; Наполеон остава в таксито. Аз го бях сложил в една кутия с позлатени краища, на която пробих няколко дупки. Ана-Клара е толкова особена и чудна, когато излиза от зданието; сякаш се страхува от мене. За десет дни сме станали почти чужди един на друг. Тя е много срамежлива и само ми подава ръка. Лицето й е станало по-пълно, очите й ми се виждат по-големи. Тя се изплашва, като вижда новата ми шапка.

Да беше ме запитала, щях да отрека, че е нова.

Тя не ми стиска ръката силно. Бои се. Завеждам я до таксито. Тя е просто смаяна.

Смутена, тя си обръща главата тъкмо когато аз се навеждам напред и по този начин се целуваме за пръв път: чиста случайност.

Показвам й малкото патенце.

Тя се плаши от него. Чудно нещо, и патенцето се плаши.

— О! Какво е то?

— Негово Величество Наполеон.

— Ах, колко е грозничко, горкичкото!

— Имай пред вид: който е интелигентен, не може да бъде красив. — Насмалко щях да прибавя: „Мене гледай“, но има и изключения.

Пиша следните редове с известно вълнение.

Когато стигаме до булевард Сен-Мишел, заповядвам на шофьора да спре. Искам да отида с Ана-Клара в някое кафене, да изпием по един аперитив преди вечеря, защото сме се уговорили да вечеряме заедно. Ана-Клара сигурно няма да ми позволи да ям черни рибки. Ана-Клара преглежда най-напред цените на менюто и тогава храната. Винаги предпочита най-евтиното. Докато аз плащам на шофьора и той разменя една стофранкова банкнота, малката кутийка се изплъзва изпод мишницата ми, пада на земята, отваря се и Наполеон изскача пъргаво и радостно. Пет секунди след това той вече тича към средата на пътя, сред най-силното движение.

Един колоездач се задава.

— Ей, варда! — извиква той, но не успява да го прегази. Наполеон изписква и ляга на земята по корем.

Сърцето ми подскочи чак до устата ми.

Този сипаничав колоездач искаше да го прегази нарочно. Такива отвратителни типове има! Но чакай, чакай, на оня свят, когато… аз не искам да ти направя нищо… и без това, всичките ти грехове ще бъдат записани горе на небето.

Между тротоара и улицата има един открит канал за нечиста вода, в него смитат сметта от улицата. Тъкмо в този момент Наполеон открива водата и се втурва весело право в нея, с шумно крякане, между угарки, изхвърлена хартия и обикновената смет. Добре, нищо лошо не може да му се случи там. Ще го оставим да си поплува малко.

Внезапно Ана-Клара ме хваща за ръката.

— Монпти! — изпищява тя.

— Сега пък какво има?

Един автобус щеше насмалко да се качи на тротоара… шофьорът натисна спирачките тъкмо навреме. Викове, писъци, псувни. Аз съвсем забравям за Наполеон. Когато пак си спомням за него, той плува вече надалеко. Улавям Ана-Клара под ръка, втурваме се подир него. Шахтата на канала не е далеч. Бързо! Трябва да го спрем… ах, Божичко!… Късно е! Мръсната вода просто замъква Наполеон право в отвора на шахтата. Той отплува несъзнателно към смъртта си, с весело крякане и цапкане из водата. Аз пък стоя като схванат пред сцената, на която се разиграва тази трагедия. Сега Наполеон плува вече под земята, из адския мрак на канала. Какво ли става с него сега! Може да е вече умрял, убит от бързата вода. Може да е още жив и да вика лудо, отчаяно за помощ, там долу, във вечната нощ, а ужасните плъхове следят с алчни очи всяко негово движение. Тука горе животът продължава. Слънцето грее. Няма нищо да покаже какво става в дълбочините на земята. И нищо не може да бъде направено. Нищо не може да бъде направено.

Наполеоне! Милички Наполеоне! Аз си знаех, че ще умреш един ден, но си мислех, че то ще бъде от старост. Ти щеше да сложиш чавката си уморен върху ръката ми, щеше да ме погледнеш пак с черните си оченца и аз щях да те помилвам при последните ти конвулсии, да облекча издъхването ти. Но тъй внезапно? Какъв ужасен край! Аз още стоя, където каналът изчезва под земята, с позлатената кутия в ръката, пред зиналите челюсти на канала. А ръката ми трепери.

Нищо не може да се направи.

Сбогом, Наполеоне! Ти беше светъл слънчев лъч в живота ми. Мъничката обич на едно глупаво животинче… преданост отвъд всякакъв разум… Сбогом! Ти сега скиташ някъде из ловните полета на Великия дух. Бъди щастлив, Наполеоне, мънички Наполеоне! Сега ти сигурно си вече изяден от плъховете. Сега нищо не те боли вече.

— Монпти, ти плачеш?

— Аз ли? Глупава патко!

— Можеш да ми кажеш каквото искаш, няма да ти се сърдя. И ние щяхме да бъдем убити преди малко. Той е добре сега. Не страда вече.

— Ана-Клара, не ми се яде вече.

И на мене. Виж как треперя.

— Ана-Клара, опитай се да ме разбереш. И ти имаш сърце. Искам да хвърля малко пари в канала, да покажа обичта си към малкия Наполеон. Да покажа колко много значеше той за мене. Много повече от пари.

— Колко пари искаш да хвърлиш?

— Недей ме гледа тъй. Не съм луд.

— Слушай, мили, вместо да хвърлиш пари, нека се помолим за него. Хайде, Монпти.

Глава XXXII

Купих си един унгарски вестник от будката на булевард Сен-Мишел. Толкова е малък и смешен, пък разтръбява маловажните си събития с крещящи заглавия:

„Банковият директор X се застрелял.“

В Париж това съобщение щеше да бъде малко антрефиле в средата на вестника, не на първа страница. Даже и да се е застрелял! Какво от това? Сигурно по-неприятно щеше да бъде за него, ако беше останал да живее. Новина ли е това?

Обаче на втора страница почвам и аз да го разбирам; трябва да четеш всичко това в някое будапещенско кафене и тръпки да те побиват като знаеш: до вчера той седеше тука, никой не го подозираше. Пиеше си кафето и се смееше. Ужасно.

„Събранието на Будапещенския общински съвет…“

„Андрей Шпаник, двадесет и три годишен калфа — шлосер, се изкачил на Турулфогел.“

— Добро утро! — казва някой ненадейно на унгарски.

Пред мене стои някакъв странен мъж и се смее.

— Аз унгарец.

Непознатият говори лошо унгарски и ми се хили, сякаш съм негов роднина, когото не е виждал от години насам.

Отговарям му на френски; става ясно, че и френски не знае добре. Унгарски забравил вече, а френски още не научил. Чудна работа, наистина. Дрехите му са изцапани и занемарени. Носи червено шалче около врата си и каскет, накривен на една страна. Не принадлежи вече към нас, но и към тези тука не принадлежи. Не е нито от едните, нито от другите. Както стои по средата между двата езика, също тъй стои и по средата между двата народа, с душа, разкъсана на две. Навярно не е имал нито една приятелка французойка през целите тези десет години.

— „Има само едно хубаво момиче на света…“ — казва той и се смее. — Хубава песен. Аз зная много такива хубави песни.

— Няма ли да се върнете пак в Будапеща?

— „Ставайте, унгарци, роден край ви днес зове“, декламира той. — Какво? Не, не, аз не връща вече. Тука добре. Как се казва…

Той се замисля и с деликатно движение издига грубата си ръка до брадата си. Заглежда се с блуждаещ поглед към Сена, където кулите-близнаци на Парижката Света Богородица се издигат срещу небето.

— Аз забравил… няма значение… е? Нали, господине?

Преди да си отиде, той издига ръка и я размахва смешно във въздуха:

— Isten aldd meg a magyart! Бог да пази Унгария!

Но не се разплаква. Не. Само поклаща глава енергично.

— Довиждане, драги господине. — И си тръгва с пъргави стъпки по посока на улица Патр-Сен-Северен.

* * *

Следобед Ана-Клара се появява внезапно с някакъв пакет.

— Какво си донесла?

— Нищо. Сервус. Утре е Коледа.

— Ана-Клара, от сега нататък ще ти викам Анушка. Кажи, че си унгарка, или ще изпочупя всички мебели в хотела. Ти се казваш Анушка.

— Оо! Какво значи то?

— Значи, че те обичам много!

— Донесох ти нещо от къщи. Мама го опече.

— Майка ти знае ли, че…

— Недей се вълнува, откраднах го… Това ми е коледния подарък. Знам, че трябваше да ти го дам чак утре, но не можах да чакам.

Отварям пакета: един молитвеник, подвързан с кожа, със златни букви.

Най-напред открадва, и веднага след това ми носи молитвеник. Добре, нищо няма да кажа.

— А сега ще ти дам дванадесет целувки.

— Защо пък дванадесет?

— Защото има дванадесет апостоли.

Ах, Боже мили! Тя меси църквата даже и в любовта си.

* * *

Още следобед се появиха признаци, че тази вечер Коледа ще дойде при нас. Празничният дух се примеси със скуката на всекидневния живот и го украси; даже и такситата почнаха да дават по-други сигнали, не както обикновено. За да се допълни коледния дух, падна и малко сняг. Наистина, той скоро се обърна на мръсна каша по улиците, но по покривите остана да лежи като хубаво украшение от бяла накъсана дантела. От моя прозорец се загледах в нежните снежинки, които падаха полека.

Почна вече да се спуска здрач.

Старата жена с канарчето се занимава с някаква торта. Съдебният чиновник седи на двора с ръце в джобовете на панталоните си. Понеже е празник, днес е махнал куртката, с която отива всеки ден на работа. Изхрачва се и после стъпква с крак храчката. Негърът се навежда от прозореца по риза и се хили. Стига си се хилил, идиот такъв, жена ти вече ти изневерява. Нямам доказателства за това, вярно е, но сега има нужда от доказателства само за хубавите работи.

Бъдни вечер.

Сантименталните души измежду моите читателки — стари жени със сатенен нагръдник и изкуствени зъби — ще изискват от мене да заскитам из улиците като самотен ергенин, може би, да ям наденици със сух хляб, да търкам посинелите си от студ пръсти и да надничам с насълзени очи през прозорците на къщите, където щастливи семейства се веселят около коледните елхи в ярко осветените стаи… Малкото момченце не получи подарък велосипед, а цяла дузина гащета с неговите инициали. От мамичка татко получи една страшно лоша пура. За нещастие, той ще трябва да я изпуши. Мамичка получи шарена ваза. Човек получава само такива подаръци, които не го радват; тогава поглежда към подаръците и крадешком хвърля поглед към часовника — може да не е късно да прехвърли подаръка на някого другиго.

Тогава се появява чичо Андрей, непоканен, и семейството се съвещава набързо, какво да му подарят, защото чичо Андрей е дошъл тъкмо след като подаръците са вече разпределени и сега стои малко неловко под коледната елха. В смущението си той току повтаря: „Хубаво дърво, драги приятелю, много хубаво дърво, наистина.“ Мамичка донася набързо от гардероба новата вратовръзка на татко, подарена му за рождения ден, огъва я в тънка хартия, останала от подаръците, и я подава на чичо Андрей.

— Много сте мили, деца мои. Такъв хубав десен… Винаги си мислех да си купя тъкмо такава вратовръзка. Да, да, момчето ми, у вас дядо Коледа е голям богаташ.

В това време татко узнава за този обрат на нещата; узнава го във вестибюла, защото татко тъкмо се връща от кухнята, където е отишъл да сръбне капка ликьор… „Но нито една думичка на майка ви; с нейния език… ако забележи нещо… даже и Коледа няма да е свят ден за нея.“

От този момент насетне татко намрази чичо Андрей, който се залавя да показва вратовръзката повече пред татко, отколкото пред другите, и веднага си я слага…

Бъдни вечер.

За нещастие, няма да отидем да надничаме през чуждите прозорци, да подушим малко щастие.

Сутринта запалих силен огън в камината, нагласих пред него нетърпимото по цвят кресло и седнах на него, удобно и приятно.

Предния ден си купих две бутилки шампанско, малко варено месо, сирене, плодове, египетски цигари, ликьор, а сега празнувам Коледа сам.

За да допълня коледното настроение, купих си Дикенсовата „Коледна песен“ на френски: „Marley etait mort, c’est pour commencer…“ Не е хубаво да се празнува Коледа сам. Можех да поканя някоя жена. Имам пари сега. Но няма да го направя. Аз съм човек с характер. Жалко е, но е вярно.

Пия шампанско и пуша египетски цигари. Грамофонът свири непрекъснато. Толкова е горещо в стаята, че отварям прозореца — навън се виждат черните покриви със сняг тук-таме по тях като бели петна; черен пушек се издига към мрачното оловно небе.

В хотел Ривиера всичко е тихо. Повечето от наемателите прекарват Бъдни вечер в кафенета, танцувални салони и други увеселителни заведения.

Студен, свеж, приятен въздух нахлува в стаята. Постепенно всички осветени прозорци затъмняват — всички излизат навън да търсят развлечение. Семейството на Муши-очи остава вкъщи, те са пестеливи. Аз мразя стиснатите хора. Какъв смисъл има то? Тъй или инак, все ще умрем един ден.

Ана-Клара и аз ще се срещнем в полунощ на литургията в църквата Света Ана на улица Толбиак. Тя отива с родителите си и ще бъде там преди мене, но ще нагласи тъй, че ще можем да говорим насаме за една минутка. Тя ми обясни точно къде трябва да застана, защото винаги има навалица на тази среднощна литургия и човек трябва да си вземе билет много отрано — билетите се разграбват, като че е някой театър с успешна пиеса. В единадесет и половина през нощта се качвам на подземната и заминавам за коледната литургия. Трябва да сляза в Корвизар; там подземната железница свършва и от там нататък се движи между покривите като надземна железница. При Корвизар се минава през един тесен пасаж и тъй се излиза на улица Бобило, през улица Жона, после се влиза в улица Толбиак, където се намира църквата Света Ана.

Тълпа народ са се събрали вече пред църквата. Само малки групи хора пускат наведнъж, за да имат възможност да намерят спокойно номерираните си места. Съсед отдясно ми е една руса дама с вечерна рокля; тя пуши дискретно цигарата си. От лявата ми страна стои една стара жена; тя мирише на беднотия, дъвче нещо и оглежда всички втренчено.

Снегът пада полека. Мъглив, снежен Бъдни вечер.

Французите ядат пуйка на този празник. Шампанското тече като река из танцувалните салони, а девойките танцуват. Потни ръце стискат носни кърпички.

„Et le vieux Marley etait mort pour commencer…“

Когато ме пускат да вляза, веднага съглеждам Ана-Клара край свещения стълб, където се бяхме надумали да се срещнем. Цялото й внимание е насочено към вратата, през която богомолците влизат като човешки поток.

Тя веднага ми прошепва:

— Искам да ти покажа майка си. Втората жена на третия ред от тука.

Мила, сивокоса стара жена, която се моли мълчаливо.

Църквата е пълна с извънредни столове. Огромна навалица хора. Всички възрасти са представени. Възрастни мъже, офицери, млади жени, момичета и деца. Освен тях, и обичайните посетители на църквата: ревматични, набръчкани стари жени, които идват в Божия дом ден след ден, тласкани от страха от смъртта. Всички тези стари жени са дошли тука сега, защото очакват някаква особена милост от този празник на празниците. Те движат устата си безмълвно, а малките черни зърна на молитвените им броеници се плъзгат полека през пръстите на разтрепераните им измъчени от работа ръце. А Всевишният на вселената седи тъжно на престола си, загърнат от незапомнени времена насам с мантията си на вечността; със спокойствието на съвършенството, което ни вдъхва страхопочитание. Защо ни създаде, Господи, за Твоя голяма печал? Ние не държим много сметка за Тебе, а събираме сиви камъчета и се разбягваме от ужас, щом Ти махнеш с ръка на някого от нас. Ние не Те обичаме, само се боим от Тебе. Ти знаеш най-добре Господи, колко малко радост Ти доставят даже и твоите свещеници.

Украсеният с цветя олтар се къпе в светлината на цял рой свещи, в студено елегантния блясък на електрическите крушки. Облаци от тамянов дим се издигат от олтара над нашите глави, да водят борба с най-разновидните парфюми и с миризмата на тълпите хора, струпани заедно.

Органът звънти и гърми; мощен мъжки глас пее внушително от галерията над нас:

Minuit, Chretien, c’est l’heure solennelle

Ou l’Homme-Dieu descendit jusqu’a nous

Pour effacer la tache originelle

Et de son Pere arreter le courroux…

Свещеникът издига светите дари, всички стават и коленичат смирено с наведени глави. Звънците на олтара звънят ритмично, като рой еленови звънци.

„Нека да се радват небесата, и земята да ликува пред лицето на Всевишния, защото Той идва.“

Когато почва раздаването на светото причастие, тук-таме богомолци стават от редиците пейки и се приближават до олтара с наведена глава. Мъжете с радостни лица и скръстени ръце, жените смирено, с ръце, опрени на гърди. Пристъпват тъй към олтара, смирено и мълчаливо, като трупове, призовани от Всевишния да излязат от гробовете си, за да се явят пред Неговия съд; като че отиват към вечността.

Колко хубава е тази дума: вечност.

Трима свещеници раздават светото причастие едновременно и, въпреки това, напредват твърде полека; няколко хиляди души чакат да приемат тялото Господне. Господи, обичам Те, и без странните обреди на религията, макар и да не нося молитвената мантия, която ни прави всички равни.

Ана-Клара ме дръпва за ръкава нетърпеливо и ми прошепва:

— Хайде да излезем навън, да бъдем заедно малко по-дълго време.

Ясният, студен въздух навън е хубав. Улиците са запустели, само ние двамата се разхождаме мълчаливо един до друг.

Колко е хубава нощта и колко е жалко, че скоро ще мине. Скоро и аз ще бъда сам у дома и ще си легна. После ще дойде утрешният ден, и денят след него…

А ние двамата ще бъдем винаги заедно.

Аз ще остарея и ще умра. Как ли ще умра? Каква ли ще бъде смъртта ми? Има още време за това. Още няма да мисля за нея. Животът е еднакво кратък за всички ни, а онези, които обичаме, остаряват и умират заедно с нас.

Човек трябва да живее умно и мъдро за момента, да търси доброто в злото, за да намери мир и утеха. Това е щастието.

— За какво мислиш, Монпти?

— Тъкмо мислех да си запаля една цигара.

— Да ти покажа ли къде живея?

— Да.

Тя ме повежда през разкривени улички. Забелязвам името на една от тях — улица „Надежда“. За пръв път идвам тука.

Тъмните къщи са забулени в коледния дух. Дикенс: „Et Marley etait aussi mort qu’un clou de porte.“

— Тука, — казва тя и ме улавя за ръката. Сочи ми някаква четириетажна сграда. — На втория етаж, ей там, където е балконът… онези пет прозореца са наши. Близо до втория прозорец оттука е сложена коледната елха, чак до тавана стига.

— Коя е твоята стая?

— Първата. Целуни ме сега.

— Значи, тука живеете? Интересно.

— Няма никой сега вкъщи.

— Как се казва тази улица?

— Улица „Пет диаманта“.

Издаденият прозорец светва внезапно.

— Гледай, някой запали лампата.

— Трябва да е слугинята! — казва тя.

Колко чудно — Ана-Клара е живяла тука, пък аз в Будапеща, и все пак се срещнахме.

— Хайде да вървим сега, не искам да ни видят тука.

— Горката мамичка, да знае, че ние двамата…

Тя ме задърпа да вървим.

— Колко е жалко, Ана-Клара, че не мога да посрещна Коледа с тебе, напълно с тебе. Искам да спя с тебе на едно легло, да се сгуша съвсем близо до тебе; искам да чувствам топлината на твоето тяло, да чувствам туптенето на сърцето ти. Нищо не бих искал от тебе. Смятам, че не е възможно, щом ти не го искаш. Аз не съм човек да насилвам. Чудно ми се вижда, че не искаш да опознаеш характера ми. Не си ли любопитна?

— Щом искаш толкова много… може да дойда някой ден.

— Тази вечер?

— Не тази вечер.

— Жалко. Да не приказваме повече за тази работа. Това наричам аз хубава Коледа.

— Аз трябва да се подготвя за такова нещо. Моята стая има отделен вход. Ако дам на слугинята пет франка, тя няма да каже, че съм прекарала нощта навън от къщи. Някой ден ще го наредим…

— Ти никога няма да го направиш.

— Да… ще го направя. Само трябва да почакаш малко повече. Аз не мога да разбера, защо мъжете винаги мислят за такива неща още при първия случай.

— Аз се познавам с тебе от четири месеца. Ти наричаш ли това „още при първия случай“?

Тя вече носи на врата си златната верижка, подарена й от мене за Коледа. Златен девствен пояс щеше да бъде по-оригинален; такова нещо е била на мода през Средните векове. Има един девствен пояс, изложен в музея Клюни и жените го разглеждат много изтънко: „Ужасно е, Емил! Недей се смя тъй глупаво, ужасно е! Кажи ми, Емил, коя е предната страна и коя е задната… като образован човек трябва да го знаеш.“

В чест на празника Муши-очи остави електричеството за гори цяла нощ. Аз останах буден до четири часа сутринта, пих, пуших и гледах към звездното небе отвъд черните комини.

Да, трябваше да поръчам за нея девствен пояс. Но тя не би разбрала такава тънка ирония. Къде е Будапеща сега? Ако бяхме в Будапеща, тя щеше вече да има едно дете от мене. Но аз я познавам само от четири месеца. Тъкмо тъй е… Трябва да опознаеш Будапеща…

Глава XXXIII

И пак се връщат сивите неделни дни.

Днес имаме среща на обед, защото вечерта малката госпожичка няма време. Семейството й очаквало гости и трябвало тя да си бъде вкъщи.

Щом излиза от кантората, веднага ме запитва:

— Монпти, как ми е името?

— Какво?

— Как ми е името?

— О, разбирам! Анушка. Но да не приказваме за него сега. Днес старият маджарин е буден в мене, пък е прочут със свадливия си характер.

— Анушка! Ах! Аз пък цял ден се мъчих да си го спомня. Ти трябва да ме обичаш тогава, щом ми даваш такива особени имена.

Обядваме в един ресторант на улица Тереза.

За ордьовър, малко херинги. После бифтек au cresson с cardon au gratin. (Аз не обичам тези ангинари, но ги поръчвам само, за да ги дам после на Ана-Клара, защото тя никога не си поръчва втора порция, колкото и да обича известно нещо.) Сиренето се казва coeur a la creme. Има и четвърт литър червено вино.

След като се нахранихме, я придружих обратно до кантората, после взех един автобус до Монпарнас.

Свикнал съм да предприемам инспекционна обиколка, преди да си избера място на терасата на кафе „Дом“. Между другото, посещавам и кафе „Ротонда“, където стари картини с блажни бои са окачени по стените близо една до друга. Под картините седят кокотки, пушат и обръщат глава към входа като по заповед, щом някой нов посетител се появи.

Когато прекосявам вътрешната зала, някой ми извиква:

— Една секунда, господине! — Черноока блондинка седи на една маса и маха към мене с цигарата си.

— Какво искате?

— Искам да ви помоля нещо.

— Добре, но какво е то?

— Седнете при мене. Имате една минутка свободна, нали? — Веднага се появява един келнер.

— Донеси ми един ликьор, — казва чернооката блондинка и посочва към ликьорната си чаша. Близо до нея се вижда плочка с цената върху нея: четири франка.

Келнерът изчезва.

— Ще платите ли за мене?

— Какво смятате?

— Ще дойдете ли с мене?

Слагам пет франка на масата и си отивам още преди келнерът да се е върнал.

На терасата в „Дом“ ме приветства много приятелски съдържателят Феликс, който прилича поразително на Ерио.

— Как върви работата?

— Благодаря. Какво става тука, няма ли място?

— Ей сега ще ви освободя една маса. Чакайте, ще видите…

— Изхвърлете някой стар господин. Той ще ви бъде само признателен, че няма да пусне корени…

Вечерта предприемам пътешествие из неизследвана територия. Аз обичам да скитам из непознати улици, да надничам в чужди врати и да се опитвам да си представя живота на обитателите там.

През време на разходката си попадам съвсем случайно на улица Толбиак. В далечината виждам църквата Света Ана, където слушахме среднощната литургия. Завивам в улица Бобило и тръгвам към площад Италия. Там всички бързат. Само болните вървят полека. Апаши с червени кърпи на врата и с каскети вървят ръка за ръка с елегантни жени с фина външност. В този град е невъзможно да познаеш по външността кой какъв е или какво му е заниманието, особено за жените. Това е истинска култура.

Ако нямам грешка, оттатък върви Ана-Клара с бързи крачки, като много заета.

Да, тя е. Избързвам до нея и я хващам за ръката изотзад.

Тя изпищява.

— Ех че ме изплаши! Как си попаднал в този квартал? — тя ми се вижда смутена.

— Дойдох на разходка.

— Искаш да ме шпионираш ли?

— Защо ме питаш тъй?

— Не искам да ме унижаваш по такъв начин.

— Искам да те придружа.

— Не, не бива. Може да ни видят. Имаме гости. Колко е часът? Трябва да бързам.

Тя приказва толкова бързо. Защо ли приказва толкова бързо?

— Ти не се ли радваш, че се видяхме?

— Радвам се, разбира се, глупчо. Върви с мене.

— Ти каза одеве, че не бивало.

— Няма значение. Може да не ни видят.

— Но ако ти е неудобно…

— Върви с мене, ако искаш. Най-добре върви с мене, иначе може да си помислиш, Господ знае какво.

Придружавам я до улица „Пет диаманта“; там тя се пооглежда и ме целува крадешком.

— Сервус. Утре по обед пред кантората.

Заглеждам се подир нея, тя изчезва в къщата. В последния момент тя махва с ръка.

Ана-Клара се държи толкова чудесно. Разбира се, тя не може да бъде винаги все в хубаво настроение. Но, все пак…

Посягам да си запаля една цигара. Няма кибрит. Малко по-нататък има тютюнева будка. Ще си купя кибрит. Пред будката има вече двама купувачи. Трябва да почакам. Най-сетне ми дават кибрит. Запалвам цигарата и тръгвам обратно по улица „Пет диаманта“. На известно разстояние виждам Ана-Клара; тя току-що се сбогува с мене, а сега пак излиза от къщата.

Тя се озърта предпазливо и прекосява улицата. Къде ли отива? Дали трябва да отиде бързо да купи нещо? Но те имат слугиня.

Тя пак поглежда предпазливо надолу по улицата, към мястото, където се разделихме. Сърцето ми бие като лудо.

Какво е това? Шпионира ли ме тя?

Последвам я крадешком, като се пазя тя да не ме види. Тя не се обръща нито веднъж. Само на ъгъла пак надзърта; иска да види дали съм си отишъл.

Защо ли?

Сега тя прекосява площад Пол Верлен и завива в друга улица. Тука тръгва по-бързо и с по-уверени стъпки. Последвам я предпазливо, на безопасно разстояние, по другия тротоар. Внезапно една врата я поглъща.

Прочитам името на улицата: улица „Мулен“. Стигам до вратата — хотел. Хотел Виктория. Тя влезе тука.

Тъга ме обзема толкова внезапно, че ме е страх да не припадна. Ана-Клара!… Ана-Клара…

Няма никакво съмнение, тя посещава някого… може би любовника си… тъй трябва да бъде. При кого другиго може да отива? При някоя приятелка? Тогава защо се озърташе толкова предпазливо, преди да влезе? Освен това, тя винаги казваше, че нямала никаква приятелка в Париж.

Заставам пред вратата неподвижен, поразен.

Боли ме твърде много.

Все пак, може би тя ще слезе незабавно. Отишла е на гости при някоя своя приятелка. Не може да бъде нищо друго. Но защо пак излезе от онази къща веднага след като си казахме сбогом и защо ме шпионираше? Защо трябва да ходи скритом на гости при приятелката си? Да, тя беше казала, че самата тя очаква гости. В такъв случай нямаше да отиде на друго място.

Тука живее любовникът й. Любовникът й живее тука. Сега някой я държи в обятията си… Държи я пленница в ръцете си, притегля към себе си тънкото й тяло и аз не мога да му попреча.

Не знам колко време съм стоял пред входа на хотела, нито за какво всъщност съм чакал. Тя няма да се върне. А ако наистина се върне? Веднага ще ми каже, че имам грешка. По някой път човек вижда привидения зад най-простите случки. Не, не. Тази случка не е тъй проста. Деветдесет на сто от измамените съпрузи никога не допускат, че жените им… На сцената, във филмите, невярната жена е била обрисувана до сега хиляди пъти. Никой не се изненадва от такова нещо. Но всеки мъж счита себе си за изключение. Той е твърдо убеден, че неговата жена или метреса не ходи по свои собствени тайни пътеки. Къде са тогава тези неверни жени? Навсякъде. И аз никога не бих повярвал, че Ана-Клара… За какво чакам тогава? Само ще се унижа, ако още я чакам след всичко това, ако още се въртя около нея, ако пак я слушам да ми хвърля прах в очите с някакви нови лъжи. Тя винаги е лъгала. Да не забравяме това: винаги! Трябва да се сложи край на цялата работа с мъжка смелост. Да можех само да залича от паметта си всичко, свързано с нея! Да можех никога вече да не си спомням за нея!

Взимам решение.

Купувам малко хартия за писма и плик от най-добрата книжарница. Надрасквам с молив само няколко думи: „Видях те — след като се сбогувахме.“ Надписвам плика, после се връщам на улица „Пет диаманта“. Вратарката ще й даде писмото. Поглеждам нагоре към къщата, където Ана-Клара живее. Цялата е тъмна. Нито една лампа не свети, даже и балконската стая е тъмна. Значи, няма нито една дума вярна в историята за гостите. Тя е скроила някаква лъжа на домашните си, също както направи и с мене. Тя се възползва от случая; родителите й навярно са излезли от къщи. Ех, много внимателно пазят единствената си дъщеря! Оставят я да ходи колкото си иска. Ту с мене, ту с любовника си. Тогава, тя не е ли длъжна да дава сметка, как прекарва времето си, след като излезе от кантората? Много са хубави тези навици в Париж. Вавилон на греха! „Ще дам пет франка на слугинята и тя няма да каже по кое време съм се върнала вкъщи. Стаята ми има отделен вход.“ Чудесно семейство трябва да бъде! Добре, ще предам писмото на вратарката и тогава — свършено! Fins coronat opus. Каквото началото, такъв и краят. Как се запознах с нея? Тя ми се усмихна. Сигурно не съм бил първия, на когото тя се е усмихвала.

Улични запознанства. Пфу!

Мръсна история! Само да се измъкна от нея с цяла кожа. Истински урок. По-добре самота, по-добре беднотия, по-добре хиляди страдания. Всички жени са шарлатанки; някои са особено хитри и човек никога не ги залавя — това е единствената разлика. Откога ли посещава любовника си в хотел Виктория? Може би през цялото време от запознанството ни насам.

По едно време ми минава през ума, че още в самото начало на нашето запознанство я видях да приказва с един младеж, когато тя ме чакаше в градината на Обсерваторията. Да не е бил той любовникът й? Но може да е бил и някой друг. Кой знае, може да са няколко. Отвратително… пфу, колко е отвратително! Трябва да му сложа бързо край. Това е последното действие. Ще предам писмото — и свършено.

От помещението за вратаря, като от огромна миша дупка излиза отвратителна баба, задъхва се и ме изглежда подозрително от главата до петите:

— Какво искате?

— Моля, предайте това писмо на госпожица Ана-Клара Жувен.

— Коя?

— Госпожица Ана-Клара Жувен.

— Няма никаква госпожица Ана-Клара Жувен да живее тука!

— Не може да бъде.

— Как тъй не може да бъде? Аз ли съм вратарка тука, или вие?

— Тя живее на втория етаж, в балконския апартамент.

— Там живее един стар господин, дядо Пивоа, много отегчителен човек.

— Онзи последният прозорец е неин.

— Ех че не разбира този човек! Там живее госпожа Дюпон с трите си котки.

Завива ми се свят.

Това не може да бъде!

— Аз казах: госпожица Ана-Клара Жувен.

Вратарката ми тръшна вратата си под носа ми.

Ана-Клара не живеела тука! Какво може да значи това? Тогава кого посещава тя в тази къща и къде живее?

Сега действителността превишава границите на най-лошите ми опасения.

Като сомнамбул изминавам улица Жона, с писмото в ръка и още веднъж заставам на улица „Мулен“, пред хотела, в който тя влезе. Да питам ли за нея? Може би и тука не живее. Кой знае, може да е женена и да живее тука с мъжа си. Изведнъж всичко ми става ясно.

Тя е омъжена.

Веднъж видях венчален пръстен на пръста й.

— Какво е това? — запитай я. — Ти носиш венчален пръстен?

Тя се изчерви и смънка смутена:

— Не… не е мой… на една приятелка е. Сложих го само на шега… после извади пръстена от ръката си и го прибра в чантата си.

По онова време не отдадох никакво значение на тази случка. По някой път младите момичета си играят с венчални пръстени от детинско влечение, или обръщат пръстените си тъй, че камъкът им да не се вижда.

Сега, разбира се, виждам всичко ясно. Тогава тя просто е забравила да снеме пръстена си, както обикновено е правела. Тя е оженена, има си съпруг и му принадлежи, той заповядва на нейното тяло, за него тя не е вече нова, той е свикнал с нея. Може даже и отдавна да й се е наситил. С мене тя просто флиртуваше. Аз бях играчка за нея. Тя се опитваше да си припомни свободата… Че тя не ми се отдаде, сега ми се вижда крайно неморално.

Сега тя е с него, в неговата стая:

— Аз закъснях малко, миличък, недей ми се сърди… Съблечи се бързо; светлината ме дразни.

До няколко минути тя ще лежи до някакъв чужд мъж, с когото тя не си играе, на когото принадлежи, когато и да пожелае той да я има.

Безумие. Безумие. Сега схващам за пръв път колко много обичам тази жена. Сега, когато тя не съществува вече за мене. Навярно тя има и дете. Кой знае… може да е било нейно детето, с което тя си играеше тогава в Люксембургската градина.

Каква мръсотия, Боже Господи!

Захвърлям писмото, което бях смачкал в яда си, тръгвам пеш към хотел Ривиера. Не си струва труда. Няма смисъл вече. Нищо на света няма смисъл вече.

Улица Сен-Жак е глуха; днес даже и плъховете не нарушават съня си.

Атмосферата на моята стая е отровена завинаги. Във всеки неин кът живеят спомени за Ана-Клара. Всичко около мене тука е била някога докосвано от нея, тя е правила забележки за всеки отделен предмет. Невъзможно е да я изхвърля от ума си.

Аз исках да доведа жена в този идеално тих и ужасен дом. Не беше ли по-добре просто да се вслушам в любовта? Негърът свиреше на своето банджо като съпровод. То приличаше на модерен театър с Луцифер режисьор, но никога не беше скучно. Винаги беше интересно и забавно. Защо не продължих да играя ролята на зрител? Защо гордостта ми не ме остави на мира?

Оставам тъй до зори, седнал на нетърпимото по цвят кресло, а около мене подът буквално е постлан с угарки.

Утрото е прохладно и влажно; отварям прозореца да излезе разваленият, задимен нощен въздух.

Чувам тракането на гальотите по улица Сен-Жак, иззад заспалите сгради. Колите с хранителни продукти отиват на пазар.

Мръсносивата ивица небе става постепенно по-светла. В съседните дворове животът започва бавно. Най-напред изнасят пред пътните врати кутиите със смет, после грамадните камиони за смет пристигат, но преди това се появяват метачите, разравят сметта като плъхове и я разпръскват по тротоара. Сега сметта лежи на улицата. Ако изхвърлят на улицата всичко, което е смет…

Отпускам се на леглото и се заглеждам в завивката, в кирливите петна с чудновати форми. Те приличат на подробна карта на някакъв непознат историк, с планини, реки и железници. Не мога да намеря никакъв покой. Не мога да се стърпя, скачам и пак заставам пред отворения прозорец.

Сякаш е получила ролята си, жената с марулята се появява на прозореца и я изтърсва от всякакви проблеми. Колко хубаво би било ако можех и аз да изтърсвам маруля с такова старание и да не върша нищо друго. Най-сетне, ще напиша писмо на Ана-Клара. Ще го адресирам до кантората й. То ще бъде кратко, само толкова: „Всичко е свършено между нас.“ Не, тъй не е добре. Звучи прекалено театрално, пък не посочва никаква причина. Няма нужда да й пиша какво съм открил; ако го направя, само ще се изложа — че такова нещо е могло изобщо да ми се случи! Трябва само да я уведомя: „Не те обичам вече.“ Но то е твърде разтегливо и непонятно. Най-добре ще бъде да й пиша: „Ти си лъжлива и подла.“ Не, в края на краищата, най-добри са думите, които намислих вчера: „Видях те, след като се сбогувахме. Не искам вече да се срещаме.“

И това е ужасно. Добре, няма значение. Залепям плика набързо и се втурвам до първата пощенска кутия. Трябва да се отърва от това писмо.

* * *

Денят измина невероятно бавно, но най-сетне настъпи вечер. През цялото време седях в стаята си с кръстосани крака, облегнат върху страничните облегала на нетърпимото по цвят кресло. За стотен път си казвам, че няма вече да мисля за нея. Тази жена не ме интересува вече. Всъщност, изобщо нищо не е ставало. Винаги съм бил сам. Никога не е имало никаква Ана-Клара. Лежал съм тука и само съм сънувал всичко това. Всичко това е било само неспокоен сън; пробуждането не идва лесно. Но аз си го казвам напразно; мислите ми непрестанно се въртят около нея, като нощни пеперуди около пламък на свещ, и аз знам, че ще загина там.

По някой път, като писък ме събужда мисълта: „Няма да скъсам с нея. Лъжи ме, само се върни при мене. Не искам да знам истината. Да не се разделяме. Лъжи ме тъй, че да мога да ти вярвам. Махни от мене тази тъга, не искам да знам нищо за действителността. Не мога да търпя вече. Не!“

Пак е вечер.

Слава Богу! Защо — и аз не знам. Ще се свършат ли страданията ми с идването на вечерта? Не знам, но неволно чакам за нещо, нещо трябва да дойде, ако не вечерта, тогава нещо друго. Нещо, тъй че да мога да кажа: слава Богу!…

Още много ли ще продължи тъй? Това е по-мъчително от глад.

Постепенно звездите се появяват по небето. Мебелите изпъкват мрачно, мълчаливо в тъмнината. В девическия пансион звънецът бие. Внезапно електрическата лампа се запалва. Не съм я угасил още. Горяла, докато Муши-очи прекъснал тока.

Само будилникът трака неуморимо: тик-так, тик-так. Той отмерва времето без прекъсване и отнася минутите. Излегнат на леглото си, чувам идването и отиването на наемателите на хотела. Прогнилите стълби скърцат под стъпките им, познава се точно дали е жена или мъж по стълбите.

Внезапно чувам бързи, познати стъпки по стълбите.

Ана-Клара е!

Сърцето ми изведнъж затуптява по-бързо — като че е било ударено неочаквано.

Лекото тракане се приближава все повече и става все по-силно.

Аз взимам бързо решение, скачам, угасвам лампата и заключвам вратата.

Тя вече е на площадката на третия етаж, сега на четвъртия. Една-две бързи стъпки и тя застава пред моята врата. Почуква много леко с показалеца си: веднъж, дваж, триж. Аз стоя неподвижно от другата страна на вратата.

Тя е само на две-три педи от мене, и все пак внезапното ми твърдо решение ни е отдалечило на цели километри един от друг. Почвам да чувствам, знам вече: Всяко желание да се приближа до нея е угаснало завинаги в мене.

Не, не те обичам вече. Оставам твърд.

Ако тя не бе дошла, можеше да я повикам, но по този начин… Тя дойде!… По този начин тя ми даде нови сили да сложа край. Толкова е важно кой извършва скъсването. Много важно.

Тя още стои пред вратата. Още не си е отишла, но не чука вече… само чака.

Чувам някакво леко дращене. Аха, тя ми пише нещо.

И, разбира се, миг по-късно под вратата се появява един бял лист, а Ана-Клара си отива. Късите й леки стъпки се отдалечават все повече, но сега тя крачи по-полека, отколкото на идване.

Аз почаквам още малко, после запалвам лампата и прочитам записката, написана от нея с молив:

„Монпти,

Дойдох да те потърся. Ти обеща да стоиш вкъщи. Дано нищо не ти се е случило. Много съм разтревожена. Ще дойда при тебе за една минутка утре по обед.

Твоята малка приятелка, която те обича.

Ана-Клара“

Тя още не е получила писмото ми. Тогава ще го получи утре сутринта. Да, тя ще го получи утре! Утре тя ще изпита болка. Но не защото ме е мамила. То няма да я заболи колкото мене.

За миг ме обзема безразсъден подтик да изтичам подир нея. Искам само да я видя, още веднъж, за последен път…

Защо? Само да мога да видя, че и тя страда. Да можех да го зная, незабавно би ми станало по-леко. Но няма да го направя. Не си струва труда.

Отпускам се унило върху леглото и чувам звънеца на девическия пансион, като малък звънец на крава. Защо току бият звънеца? Луди ли са, че постоянно бият звънеца? Ще се оплача от тях пред полицията, задето нарушават спокойствието… „Господин агент, моля…“ Неукротим бяс ме обхваща, трябва веднага да направя нещо, да му намеря отдушник.

Какво ли да строша? Какво ли да счупя?

Грабвам любимите й плочи и ги запращам срещу стената. Трябва да изкореня всичко, което ми напомня за нея. И ще се преместя от тука, само да видиш, кучко такава! Да, сега тази пък за Муши-очи… мошеник… мръсен обесник… плешива свиня с жабешки очи! Къде е плочата „По времето на черешите“?

На вратата се почуква.

Муши-очи се появява с жена си.

— Искахме да сложим чисти чаршафи на леглото, господине. Ах, грамофон! Винаги им е толкова приятна музиката! Имате ли нещо против?

И той вече се рови между грамофонните плочи.

— Ах, имате и „По времето на черешите“! Помниш ли я, Мадлен? — казва той на жена си. — Господинът сигурно ще ти я изсвири. Такъв приятен човек!

Принуждавам се да изсвиря на тази свиня всички свои плочи, една подир друга. През това време те примигват блажено един към друг.

* * *

Моят будилник показва десет часа, когато скачам от леглото като от влак, пристигнал днес. Обличам се и веднага излизам. Не мога повече да търпя атмосферата в моята стая. Тя ме задушава.

Мръсна стара жена стои пред хотел Ривиера и рови с една черна тояжка в сметта от зеленчуци и плодове пред зданието. Поглеждам тази нещастна жена; дрехите й са кърпени, с хиляда кръпки.

Докато аз се отдавам на луксозни душевни вълнения — страдания, предизвикани от любов — други хора са принудени да ровят из сметта за насъщния си хляб. Идва ми да искам прошка от всички сиромаси, защото съм бил влюбен, докато те са страдали.

Давам й един франк. Тя го грабва с ръката си, както гладен гарван грабва нещо в човката си, и се отдалечава. Даже и не ми благодари. Когато ръката й се докосна до моята, изтръпнах от отвращение.

Славно топъл пролетен ден. Пролет през месец януари.

По улица Сен-Жак минава погребално шествие: Конете теглят погребалната колесница бавно, ходом; на пет крачки пред тях върви един мъж в униформа. Хората се спират и вдигат шапка. Не го правят от уважение към умрелия; отправят поздрава си към Смъртта, искат да останат добри приятели с нея.

Подир ковчега вървят опечалените. Начело е една жена в дълбок траур… двама мъже в дълбок траур я крепят, а в това време тя притиска кърпичка върху очите си, но толкова конвулсивно, като че тя е единствената й надежда. След нея идват другите, по-малко засегнати, и тъй признаците на печал намаляват постепенно, докато най-сетне последните участници носят само черен креп на ръкава си, а някои даже и него нямат. Последни крачат двама мъже в сиво облекло; те си шепнат и се смеят. И тъгата е като това шествие във везните на времето; в настоящия момент още съм напълно обгърнат от зловещия креп на дълбокия траур, но един ден ще стигна до последната редица. Трябва само да се подпра на Времето, като просяк на патериците си.

Тръгвам с погребалното шествие. Защото и аз погребвам някого. Спираме се извън църквата Сен-Жак-дю-хо-па. Вдигат ковчега от колесницата и го внасят в църква. Когато минават с него покрай мене, някаква сладникава миризма долита до мене. Не може да се различи дали покойникът е мъж, жена или дете, дали е стар или млад. Тука не надписват имена върху ковчезите. И много право, защо да ги надписват? Които идват на погребението, знаят кого жалеят и без помощта на надписа, пък другите не се интересуват.

В църквата е хладно. Светената вода е студена, цветните стъкла на прозорците тъкат мистични чудеса във влажния полумрак. Тук-таме слънчев лъч пада върху каменните плочи. Статуите на светците гледат строго, мълчаливо, в ръцете си държат лири, книги, палмови клонки и други неща. Един ден и аз ще умра. Ще почивам в ковчега си неподвижно, със скръстени ръце, също като този покойник днес. Requiem aeternam dona eis, Domine. Et lux perpetua luceat eis.

„Горкият, добър човек беше, но толкова лекомислен. Ех, сега намери вечния си покой и не можеш да прахосваш парите си.“

Но аз съм жив.

Да се махнем от тука, навън на чист въздух; иначе светците ще ме задушат.

Къде ли мога да намеря жена на този свят? Някоя порядъчна жена и…

Къде ли? Тази, която върви пред мен? Може да е порядъчна, но тогава трябва да е болна.

Привечер се прибирам вкъщи.

В моята пощенска кутия лъщи бяло писмо. Грабвам го нервно. Два ключа падат върху главата ми. Муши-очи посяга за писмото — да види дали действително е за мене. Ей сега ще ти цапна един и тогава няма да можеш вече да отваряш жабешките си очи!

Писмото е от Ана-Клара. Познавам почерка й. Втурвам се с него горе в стаята си.

— Значи, пак си дошла, а? Искаш да приказваш с мене?

Слагам го на масата и се заглеждам в него.

Най-напред ще си запаля цигара и тогава ще те изслушам, чудовище такова! Каква ли история си ми измислила? Доста време трябва да си блъскала главата си с нея, бас държа. Чакай малко, най-напред ще изпия глътка вода и ще погледна през прозореца.

Времето е хубаво.

Сядам на нетърпимото по цвят кресло и взимам писмото в ръка. Много тежко е. Срязвам плика гладко с едно ножче за бръснене. Осем гъсто изписани страници.

„Монпти, прости ми, че не живея на улица «Пет диаманта». Живея в хотела, където си ме видял да влизам. Живея сама, защото родителите ми са починали отдавна. Още не бях навършила шестнадесет години, когато ги изгубих. От тогава насетне сама се издържам…“

После идват три гъсто изписани страници с плач — къси изречения, от които боли.

„… щом едно момиче живее само, никой не го закриля, всички я мислят за развалена. Аз те лъгах само за да те накарам да ме обикнеш повече. Само двама мъже са ме целували в живота ми, бях привързана към тях — не по едно и също време — но никога не съм обичала някого, както обикнах тебе. Казвам ти го, защото по-късно можеш и без това да го узнаеш. Да, невинно момиче съм. Това е самата истина. Не съм тъй лоша, както ти ме мислиш. Всеки ден идвах при тебе с решението да ти се отдам… не знам защо всичко се случи тъй. Сега няма вече значение, че знаеш всичко… Обещавам ти, че никога няма вече да те лъжа. Не знам защо бях такава. Толкова ме е срам. Веднъж в канцеларията излъгах, че една моя сестра е току-що умряла (тя никога не е живяла), само за да мога да се наплача и да накарам другите да ме съжаляват. Трябва да ти кажа още и това, че един младеж в кантората, на име Пол Делавие, веднъж ни видя да се целуваме. Излъгах го, че сме женени. Купих си венчалния пръстен. Винаги го носех в кантората; скривах го само, когато идвах при тебе. Пиша ти го само затова, да не се отвратиш пак от мене, ако се случи да го научиш. Чакай ме в шест часа, където винаги ме чакаш. Ако не дойдеш, ще разбера, че не искаш вече да ме видиш.

Твоята безгранично тъжна Ана-Клара.

П.П. Иди в канцеларията на хотела да питаш за мене. Те ще ти кажат, че живея сама. Никога не излизам, освен когато съм с тебе. Може ли да добавя, че те целувам хиляди пъти?“

Урааа! Колко хубаво грее слънцето!

Улицата е пълна с весели хора.

— Госпожо, една китка хубави теменужки, моля!

— Всички са хубави, драги господине, всички са хубави.

Едва четири часа е. Имам цели два часа до шест. Отивам и сядам междувременно в Люксембургската градина.

Стари проверители на столовете дебнат из лъкатушните алеи, готови да се нахвърлят върху чужденеца, който се отпуща на някой стол, без да подозира нищо, и вдишва въздуха дълбоко; той си играе с ключовете и съвсем не се пази от полицията по столовете на парка.

Такова нещо не може да се случи на почтен гражданин.

Почтеният гражданин сяда на пейка или просто си донася сгъваем стол, слага го на най-хубавите места, където се полагат старателни грижи никога да не се постави безплатна пейка, и се хили презрително, като графиня покрай обезнаследения си син: „Пфу!“

Почтеният гражданин си позволява разкоша да седне на стол само в неделя най-много.

Това удоволствие не е тъй лесно. Най-напред почтеният гражданин отива добросъвестно на разходка, с тежката си златна верижка, пръстен с печат, мека черна шапка, черен чадър и нови обуща, които скърцат, с цел да се измори и да успокои съвестта си: тогава може да си позволи да седне. Но щом веднъж предприеме такова нещо, тогава остава да седи чак докато почне да мръква. С други думи, не докато му прави удоволствие, а докато задникът му може да изтрае. Разбира се, може да прехвърли билета си на някого другиго, но почтеният гражданин не прави такова нещо. Не става съучастник на измама. Отива на вечерня и подарява в църква стари вестници за бедните пациенти в болницата. Готов е и да подари пет франка за благотворителни цели, но само ако името му се появи във вестниците, или ако му изкажат обилни благодарности.

Накъсо казано, той не става съучастник в измама, защото съзнава, че трябва сам да седи до край за парите си, за да прекара празника достойно. Ако няколко души от тях седнат едновременно — те винаги се появяват на рояци, като жеравите — тогава се запитват на ставане, хубаво ли е било. „Разбира се, хубаво е.“ Тука главната грижа за всичко е дали е било хубаво. Този навик е също тъй всеобщ тука, както въпросът сред будапещенските дами: „Какво ще си помислят сега за мене?“ Те са внимателни, вежливи хора. Разбира се, само един отговор може да има на такъв въпрос: „Да, много хубаво беше.“ Даже и когато някой умира — ако го запитат как е — заминава за другия свят с „Добре съм.“ Ако се случи някой да каже „Не съм добре“, тогава всички се чувстват обидени. Французите не обичат тъгата, даже и когато е чужда.

Ето, проверителката на столовете се появява пак.

Как ми се иска да избягам от нея! Честна дума, не за двадесет и петте сантима, а за възторжената радост от избягването, за ликуването. Но, от друга страна, и тази стара жена трябва да живее.

— Я ми кажете, драга, колко получавате от тези двадесет и пет сантима?

— Един сантим, — отговаря тя апатично и застава пред мене тъжно с изтърканите си обуща. Даже и черното перо на шапката й е тъжно.

Тя вече се отдалечава бързо, защото е забелязала, че един господин тъкмо се готви да седне. Но и господинът я забелязва, та веднага става и офейква. Старата дама се спира насред път, обръща се бавно в друга посока, една алея я поглъща.

Десет минути по-късно цяла компания сядат на столовете недалеч от мене. Пет души. Цяла жътва от пет сантима, бабичко! Трябва да й свирна да дойде веднага, преди да офейкат и тези клиенти. Макар че не ми се вижда да имат такова намерение.

Да, ето я, идва бързо със старческите си крака. Перото на вехтата й шапка кима весело. Тя трябва да е дебнела някъде в засада.

Компанията плаща с бавни, пресилени движения. Човек не може даже и да се възхищава на природата, без да плаща.

— Чакайте, дайте и на мене билет!

Старата жена е озадачена. Тя си спомня, че съм платил, и се изненадва. Такова нещо никога не й се е случвало… някой да й плати втори път за нещо, за което се плаща се неохота даже и първия път.

Тя ми дава билет и се отдалечава полека. Половин час по-късно пак се задава на инспекционната си обиколка. Е, сега ще падне малко смях.

— Дайте ми един билет, моля!

Тя ме поглежда, като че съм убил баща й.

— Няма да ви дам билет, — изкряква тя. — Аз съм остаряла и побеляла с честност и почтеност. Дала съм ви вече два билета! Паметта ми не ме лъже! Не… не… на мене такива не минават…

Тъй казва тя и се отдалечава, като клати глава и продължава да си говори. Просто е смаяна, като вижда такава честност. Целият й разум е получил тежък удар и тя не знае вече какво да прави.

— Ах ти, дърта кукумявко, аз исках само да ти помогна!

* * *

В пет и половина се намирам пред кантората с китка теменужки, чакам Ана-Клара.

Шест часа идва толкова бавно.

В шест часа заставам до една врата срещу мястото, където я чакам обикновено. Няма да отида при нея веднага… нека да си помисли, че не съм дошъл; радостта й ще бъде толкова по-голяма, когато ме види. Искам да я поизмъча малко. Искам да се насладя за миг на съзнанието, че тя ме обича.

В шест часа и две минути — според близкия електрически часовник — Ана-Клара излиза от зданието, прекосява улицата, оглежда се и ме търси развълнувана. Поглежда наляво и надясно, със страх и очакване. Ще трябва да мине покрай мене, ако тръгне да си отива… Най-добре е да я чакам тука.

Тя застава неподвижна, не се мръдва от мястото си и чака.

Внезапно улицата се задръства от автомобили и автобуси, сега не мога вече да я виждам. Когато движението се разчиства пак, не я виждам никъде. Сякаш земята я е глътнала. Къде ли е изчезнала? Тя трябваше да мине покрай мене, ако отиваше към подземната… пък изведнъж просто изчезна.

Хуквам. Лувър е най-близката гара, където тя трябваше да се качи на подземната. Сигурно е тръгнала в тази посока. Ако бързам, ще я настигна. Не може да е отишла надалеко. По това време на деня улицата е пълна с хора. Трябва да следя и с очи и отсрещната страна, пък то е доста мъчно. Ана-Клара не се вижда никъде. Най-добре е да не губя никак време, а да изтичам право на подземната гара. Там не може да я намеря.

Блъскам настрани хората, които идват насреща ми, пробивам си път през тях, втурвам се задъхан в гарата на подземната и наблюдавам пътниците, които влизат.

Те идват на тълпи, мъже и жени, смеят се, блъскат се едни в други, щастливи, че са се освободили от дневния си труд. Влаковете поглъщат и изяждат тълпите и отлетяват, да отворят място за други. Проверителите едвам насмогват, трябва да продупчват толкова много билети при бариерата. Дрехите им са като наръсени с конфети.

Ана-Клара не идва.

Вече е станало седем без четвърт — без да го забележа. Може да си е отишла пеша. Вземам следващия влак. За щастие, зная къде живее.

Случайно слизам при Одеон — без сам да зная, дали по инстинкт или по навик. Щом слизам, тръгвам си към хотела. Веднага ще напиша писмо на Ана-Клара и ще го предам в хотел Виктория. Да, тъй ще бъде най-добре. Втурвам се през улица „Принц“, завивам в улица Сен-Жак и се затичвам нагоре по стълбите през три стъпала.

На втория етаж ми се струва, че някой тъкмо преди това се дръпна настрани и се скри в коридора да не го видя.

Спирам се. Може да имам грешка, може само някой от наемателите да се е прибрал в стаята си.

Когато стигам на третия етаж, чувам стъпки; някой слиза от втория етаж. Навеждам се през перилата.

Ана-Клара!

Настигам я за една секунда. Тя се обляга на стената и ми се усмихва през сълзи:

— Ти ли си?

Внезапно тя залитва да падне — ако не бях я уловил навреме, просто щеше да се строполи на куп. Отнасям я горе в стаята си, слагам я на леглото и бързо й направям студен компрес.

Тя се свестява полека.

— Ана-Клара, аз те чаках пред кантората, но ти изчезна внезапно. По-добре ли ти е сега?

— Да, много по-добре. — Лицето й е бледно, има черни синини под очите й.

— Лошо ли ти е? Чувстваш ли някакви болки?

— Не, нищо.

— Виж, донесох ти малко цветя.

— За мене ли са? — Тя опулва към мене големите си премрежени от сълзи очи. Никога не е била по-хубава. Идва ми да се разплача.

— Недей става дете, Ана-Клара.

Лицето й постепенно се разкривява, тя заплаква тихо, сълзите текат по страните й, като водопадчета.

— Недей плака сега, всичко се нареди.

Тя се успокоява постепенно и си почива, изтощена, сякаш задрямва. Чува се само тракането на часовника. В съседната стая някой се покашлюва, да си прочисти гърлото.

— Сигурна ли си, че ти няма нищо?

— Гладна съм. Нищо не съм яла от вчера по обед.

— Защо не си яла? Нямаше ли пари?

— Имах, но бях толкова отчаяна.

— Чакай, ще ти сваря една чаша какао. Има и малко сирене останало.

— Вземи малко пари от чантата ми, иди да купиш нещо за двама ни да вечеряме.

Аз мълча, обиден. Тя ме поглежда и казва тихо:

— Можеш да вземеш. И без това тази вечер ще спя при тебе.

— Нямам нужда от нищо.

— Какво искаш да кажеш? Аз оставам при тебе тази вечер.

— Не виждам връзката.

— Искам да спя при тебе. Толкова се радвам, че мога да остана при тебе. Толкова съм уморена.

Тогава хубавите й очи ме поглеждат слисани.

— Не искаш ли да спиш с мене?

— Не, не искам вече.

— Не искаш ли?

— Можеш да останеш тука, ако си уморена. Аз ще седна на креслото и ще ти чета от моя речник. Защо плачеш сега? Ти винаги тъй го искаше.

— Не плача.

— Добре тогава. И ако не ти стига една чаша какао и сиренето…

— Стигат ми, стигат ми, мили, разбира се, повече от достатъчно е. Да сваря ли какаото?

— Ти само си седи където си.

Какаото е изгорено и е ужасно на вкус. Тя го изпива.

— Хубаво е, — казва тя и се усмихва признателно. Винаги ме е лъгала. Щом гостенката пи, тогава и аз трябва да пия какао, разбира се. Бррр…

— Без да искам, Монпти…

— Какво без да искаш?

— Струва ми се, че съм се продала къс по къс.

Думите й ме удариха като с чук.

— На кого си се продала?

— На тебе.

— На мене ли?

— Да. Казах ти преди малко: вземи малко пари от чантата ми. То беше много естествено. Не исках да те обидя. Виж, ако ти не ме оставяш и аз да харча пари за тебе, както ти за мене, тогава ми се струва също като че съм се продала къс по къс. И на тебе ти се струва тъй, и затова именно не искаш вече да спиш с мене.

Какво може да се отговори на това?

— Единственият смисъл на парите е да правят живота по-лек, — обяснява тя с удивителна мъдрост. Ако обичаш някого, тогава споделяш с него сърцето и душата си и гледаш на всичко като на нещо естествено. Има грешна любов и свята любов. В основата и двете са едно и също; зависи само от обстоятелствата, а не от самите чувства, дали любовта е грях или добродетел. Не смяташ ли, че е същото и с парите? Аз не бих могла да те обичам повече, отколкото те обичам сега, даже и да бяхме женени. Ако ти искаш да се различаваш от жена си тъкмо по тази точка, която е основата на съвместния живот — тогава не знам колко голяма е била любовта ти!

— Къде си чела всичко това?

— Никъде.

След кратко мълчание, тя казва тихо:

— Не е вярно. Четох го някъде. Четох, че истинската любов не познава никакви условности и никакъв лъжлив срам и не се бои от никакъв закон и никаква власт. Които се обичат, искат да бъдат свързани във всичко — даже и в греха. Любовта стои над всички закони.

— Много добре. Но ако ти ме обичаш и искаш да ми го докажеш, тогава трябва, преди всичко, и да мислиш като мене. Щом си на мнение, че си се продала къс по къс по този начин — тогава трябва да призная пред тебе, че се чувствам също като сводник, когато помежду ни възниква въпросът за парите. Не зависи от мене. Нека да приказваме сега за нещо друго.

Тя се тръшва на леглото и се разридава.

— Защо плачеш сега?

— Не знам… изглежда, че съм объркала всичко на каша…

Запалвам си цигара.

— Кажи ми, — питам я аз, — коя беше жената, за която ти ми каза на коледната литургия, че била майка ти?

— От къде да зная?

— Ами малкото момченце, за което каза, че ти било кръщелниче?

— Нямам ни най-малко понятие. Никога не съм го виждала преди това.

— Ами тортата, която ми донесе за Коледа… и каза, че майка ти я опекла?

— Купих я.

— Не те ли е срам да харчиш пари за мъж? — (Да, имаше и грог също.)

Мълчание.

— Но аз предполагам, че имаш някакви роднини?

— Не, нито един.

— Приятелки или приятели?

— Нито един.

— Годеникът ти?

— Не съществува.

— Ами писмото, което ти написа едно време до някой си Жорж?

— Просто го написах напосоки, такова лице не съществуваше. Фактически, на тебе ти го написах.

— Защо ме лъжеше?

— За да ме обикнеш.

— Като си помисля, колко хубаво си играеше ролята, като се преструваше, че те е страх да не ни видят, умът ми не го побира. Не можел съм да идвам с тебе, защото можело да ни видят заедно. И цялата тази история за улица „Пет диаманта“. Ужасно! Аз не се съмнявах в тебе нито за момент. Просто съм поразен от начина, по който ти ме лъжеше.

Тя затваря очи и не казва нито дума.

— Щом нямаш родители или някого другиго, тогава къде си била, когато не бяхме заедно? През всичките тези вечери, когато ти уж имаше гости?

Тя продължава да мълчи и не отговаря нищо.

— Добре де, кажи нещо! Къде си била през всичките тези вечери?

Мълчание.

— Ана-Клара, бъди почтена! В библията се казва…

— Недей меси сега библията, нямам настроение за нея.

— Как се осмеляваш да приказваш за Бога с такъв тон?

— Той ме е създал такава.

— Искам да знам истината. Къде си била през всички тези вечери, когато казваше, че си била с родителите си?

Никакъв отговор.

— Ти винаги лъжеш. Декарт казва: „Cogito, ergo sum“ — „Мисля, следователно съществувам“. Ти можеш да казваш: „Лъжа, следователно съществувам“.

— Декарт не е водил живот като моя.

— Недей приказва сега за Декарт, отговори на въпроса ми.

— Няма да отговоря.

— Няма ли?

— Няма.

— Лека нощ, мила.

— Какво има?

— Казвам ти учтиво лека нощ, защото си отиваш. Разбери! Всичко е свършено между нас.

— Боже мой… Боже мой… — продумва тя. — Но нали тъкмо загладихме всичко.

Тя си облича мантото. Струва ми се, че съм в състояние да я убия.

— Лека нощ!

Тя затваря полека вратата след себе си.

Ах ти, упорито зверче! Утре ще си купя револвер.

„Млад унгарец застрелва метресата си французойка в хотел Ривиера на улица Сен-Жак.“

Поне във вестниците няма да изглеждам като глупак.

Една минута по-късно на вратата се почуква.

— Влез!

Ана-Клара.

— Каква е последната ти дума?

— Лека нощ.

— Ах, Боже мой, Боже мой! Ах, съвсем не е смешна тази работа.

Тя почаква за миг, най-сетне казва много тихо:

— Ще ти кажа.

— Добре, казвай го!

— Перях.

— Какво?

— Бельото си. И готвех, и шиех, и гладех, и готвех яденето си за следващия ден. Аз изкарвам само по два франка на час, пък едва ли е възможно да се живее с толкова. Само с най-големи мъчнотии. Ти си мръсна свиня. Защо ти трябваше да го знаеш? — Тя изглежда сега като че ме мрази. — Аз не искам никой да ме съжалява — даже и ти!

На вратата се почуква. Появява се Ищван Цинеге.

— Добро утро. Нося писмо за господаря.

Някой ден трябва да го изритам веднъж завинаги.

Писмото пак е написано от приятеля ми. Пак се е върнал в Париж (той не се задържа никъде), Ищван Цинеге отишъл при него и искал да пренощува в неговата квартира. (Този селянин мисли, че се намираме на село тука.) Приятелят ми съжалявал много, но не можел да го приеме, даже и за една нощ, защото живеел с една жена и било абсолютно невъзможно. Аз съм бил сам, обаче, и съм можел да го приема, без да ми пречи. Селянинът можел да спи на дъските, не, даже и прав, облегнат на стената. В казармата можел да спи даже и докато марширувал… толкова неразглезен бил.

Прочел съм вече писмото, а още стоя и се взирам в него. Какво да правя? Не знам. Поглеждам твърде предпазливо към Ищван Цинеге; той стои пред мене с наведена глава и държи шапката си в съсипаните си от работа мазолести ръце. Не казва нито дума, само чака. От мене зависи дали той ще прекара нощта навън на открито.

— Ана-Клара, извинявай, но не мога да бъда с тебе тази вечер.

— И аз тъкмо това си казвах, че трябва да си отивам сега. Лека нощ, — казва тя, като се обръща към Ищван Цинеге.

— Целувам ви ръката! — Ищван Цинеге отскача настрани, да й направи път, и траква токовете на обущата си един в друг.

Ана-Клара минава покрай него като царска дъщеря, като прибира мантото си около тънкото си тяло. Сладостно ухание на парфюм се носи във въздуха. Ищван Цинеге души почтително.

Придружавам Ана-Клара до вратата. Тя ми прошепва бързо:

— Чакай ме утре пред кантората.

Навън по тъмното стълбище, целувам я крадешком и се връщам при Ищван Цинеге:

— Моят приятел ми пише, че сте нямали квартира.

— Тъй вярно, господине.

— Предполагам, че не сте могли да си платите сметката в хотела.

— Никога не съм го правил.

— Тогава не е чудно, че са ви изхвърлили.

— Извинявайте, господине, че говоря тъй смело, но за кого смятате, че ме е изпъдил?

— О, от хотела, разбира се, където не сте могли да платите.

— Какъв хотел, ако мога да запитам?

— Където сте живеели.

— Но аз не съм живял никъде.

— От кога сте без квартира тогава?

— Никаква квартира не съм имал.

— Че къде сте спали, откакто сте дошли в Париж?

— Не съм спал много. Все съм се скитал.

— Боже Господи! Че откога?

— Хм, от около една седмица.

— Вие се шегувате.

Всъщност, като го погледне човек, Ищван Цинеге съвсем не изглежда добре. Лицето му е хлътнало и изпито.

— Нямате ли пари?

— Имам, разбира се, но ако взема да харча парите си за спане, тогава не знам какво ще правя, когато съм буден.

— Защо дойдохте в Париж, Цинеге?

— Вижте, тази работа стана тъй…

— Седнете, недейте стоя прав.

— О, добре е тъй, краката ми ме държат, аз си знам мястото, господине.

— Седнете, седнете!

В хотел Ривиера не може да става дума човек „да си знае мястото“. Чудно ми е, че този селянин още не го е разбрал. Разбира се, той е свикнал обикновено да спи в обора.

Той сяда неудобно на един стол. Не знае къде да си сложи ръцете. Струва ми се, че тъй се чувства много по-неудобно, отколкото прав.

Тогава ми разправя набързо, че преди няколко години бил кочияш при бащата на моя приятел. Не много отдавна чул, че младият господар живеел в Париж и намислил да дойде тука — можело той да му намери тука някаква работа.

— Като каква работа искахте да си намерите тука?

— Аз съм кочияш, господине.

Хубаво занимание.

— Моят приятел пътува с автомобил, когато бърза.

— Но то не е хубаво, според мене, господине. Истинският унгарец трябва да се вози в каляска с коне отпред.

— Страх ме е, че тука нямат нужда от кочияши, драги ми Ищван Цинеге.

— Вие сте прав, господине, много сте прав. И аз сам виждам, че съм направил глупост. Хората тука не знаят какво е хубаво. Дявол да ги вземе всички тези модерни измишльотини!

— Какво смятате да правите сега? Кажете ми го, искам да го зная.

— Тръгвам си назад към Зола Апата.

— Кога смятате да вземете влака?

— Влака ли? По-добре ми е да се върна пеша, господине. Само ми кажете вие, господине, по кой път да тръгна… не знам тука посоката.

Само като си помисля, става ми лошо.

Не мога да му кажа каква да е посока, каквато ми дойде на ума — той би вървял направо, докато стигне до Испания.

— То не е тъй лесно. Улиците тук са толкова разкривени, че сигурно ще се изгубите. Трябва да отидете в унгарската легация, те ще ви кажат как да стигнете до Зола Апата. Затова имаме легация тука. Сега предполагам, че искате да спите; трябва да сте много изморен.

— Да, изморен съм. Живял съм като бухал, а това не е много хубаво.

— Утре ще ви напиша адреса на легацията и ще ви кажа как ще я намерите.

Казах му това почти на неговото селско наречие. Не от ирония, а като онези владетели, които обличат униформите на другите в знак на уважение.

— Само че не знам къде да ви сложа.

— Мога да спя отвън до вратата, на земята, господине.

— За това не може да става и дума, как можете да си помислите такова нещо?

Ищван Цинеге спа на пода, с вързопа под главата си, и хъркаше толкова силно, че стените се друсаха.

На сутринта ми каза сбогом. Не го видях вече.

Глава XXXIV

Почти привършвах малката си порция какао и нормандско сирене (ах, тези пусти нормандци!), когато внезапно избухна буря. Времето беше станало застрашително още от сутринта.

Трясъкът на първата гръмотевица разтърси хотела чак из основи, тогава последва пороен дъжд. Порой след порой се плискаше изтежко върху покривите. Навсякъде прозорци се затваряха набързо. Светкавиците следваха една подир друга. Страхотна буря с гръмотевици, предвестник на пролетта. Времето в тази страна е толкова чудно. Казват, че се променило тъй от войната насам. Безбройните оръдейни изстрели разстроили атмосферата.

Небето потъмнява зловещо. Почти нищо не се вижда. Муши-очи не мисли да пусне електричеството, часът е едвам два и половина. В този час наемателите на хотела още не се връщат.

Сега силна светкавица раздира небето, последва страхотен остър трясък, гръмотевицата трещи със свръхестествен тътнеж. Божее, дали има гръмоотвод върху покрива на този хотел? Тази работа съвсем не ми харесва. Гръмотевицата трябва да е ударила някъде наблизо. Дъждът продължава да се излива непрекъснато като из ведро. Бурята е толкова страшна, че се чувствам като мишка в капан. Светкавиците следват една подир друга. Гръмотевиците удрят ту по-близо, ту по-надалеч от нас.

В четири часа дъждът още продължава да се излива като из ведро. Ако каналите се изпълнят с вода, плъховете ще изскочат навън и ще се втурнат в къщата на грамадни стада. Нещо подобно се е случвало вече из предградията. Човек не може да се защити срещу цяла паплач побеснели плъхове. Обезумелите животни си прогризват път с изумителна скорост даже и през най-дебелите врати, нападат хората и ги изгризват на късове.

Почти нищо не се вижда в стаята ми, толкова е тъмно.

Стоя на прозореца и наблюдавам бурята. Опустошителна буря беснее, мръсните дървета в нашия двор пращят и пъшкат.

Леглото ми почва да скърца по много особен начин. Обръщам се и замръзвам на мястото си като закован. Тъкмо пред нощната ми масичка, близо до вратата, грамаден плъх се е сгушил на пода и ме наблюдава с пронизващи очи.

Ужасно! Вечна слава на Всевишния!

Блъсвам масичката, да подплаша плъха, та да мога да избягам навън.

Плъхът не мърда от мястото си. Студена пот избива от всички пори на кожата ми. Протягам ръка бавно и предпазливо — топката на чекмеджето на умивалника ми е развинтена, сграбчвам я.

Не бива да пропусна, този плъх не е обикновен; той все тъй не мърда, наблюдава и най-малкото ми движение, готов да скочи. И аз чакам. Внезапно синя светлина от светкавица блясва и осветява стаята. За една хилядна от секундата плъхът отпред леглото изчезва в една от обувките ми.

— Ах, Боже мили!

С разтреперани колене изскачам бързо от стаята.

— Ах, господине, — един женски глас казва внезапно. Някой се обръща към мене откъм перилата. — Такава буря! И вас ли ви е страх?

— Съвсем не.

Жената е млада. В тъмното не мога да видя лицето й добре.

— Страшно съм изплашена, не можах да търпя повече сама в стаята си. Почти никой няма в хотела. Ужасно! Олеле!… Едно, две, три, четири… Ударила е на четири километра от тука. Нека да дойда във вашата стая, докато мине бурята!

— О, разбира се.

Тя идва в стаята ми и се притиска в мене отчаяно при всяка нова светкавица.

— Боже мой! Боже мой! Като че е края на света! Вярвате ли да спре някога?

Лицето й е неизразително, косата й е черна, очите й са облещени от страх. Тя има удивително големи уши. Когато се притиска в мене, случайно се допирам до малката издутина, образувана от гърдата й.

— Ах, взимайте ме в прегръдките си, когато идва светкавица, иначе ще припадна.

И тъй, прегръщаме се един друг като диваци при всяка нова светкавица. Целувам я по страните; тя не прави опит да се противи. Стигам до устните й, тя изхленчва малко, но се отпуска и отвръща на целувката ми.

Бурята отминава също тъй внезапно, както и дойде. В стаята става по-светло, гръмотевиците трещят само глухо и надалеко. И дъждът престава. По едно време жената с големите уши се съвзема. Примигна бързо със съвсем друго изражение, свива устни и ми залепва една плесница по страната.

— Нахален тип! — Тя изскача тичешком от стаята и толкова силно тръшва вратата подир себе си, че увисналите ивици хартия по стената изшумоляват полека.

Заглеждам се подир нея смаян.

Все пак, разбирам тази жена. Плесницата беше предназначена не за мене, а за нея. Но по този начин беше по-лесно и по-понятно.

Пет и четвърт е вече. Имам още време да се срещна с Ана-Клара, ако тръгна веднага.

По улица Сен-Жак дъждовната вода тече като планински пороища и се втурва шумно в отворите на уличните шахти. От покривите едри капки падат във врата ми. Къщите приличат на наквасени врабчета. Една вратарка стои пред една врата и вика енергично към един пълен мъж с чудноват череп, застанал пред дюкяна си да подиша чист въздух, а в това време почиства пепелта от цигарата си с подутия си от подагра показалец:

— Поразхладихме се малко, е?

— Наистина!

Лъчите на уличните лампи се отразяват в мокрия, лъскав паваж. Амбулантни търговци по брега на Сена продават картини от стария Париж, на които дами с обемисти поли, притисната талия, грамадни шапки и чипав нос повдигат полите си грациозно, преследвани от кавалери с мустаци а ла кайзер Вилхелм и цилиндри „Хубав лов“.

Още щом Ана-Клара излиза от кантората, и дъждът завалява наново. Хората се разбягват като отровени мишки.

Преди да намерим подслон под някоя врата, измокряме се до кости. Там има натрупана вече цяла тълпа, мъже и жени. Миризмата на влажни дрехи се примесва с чудната, особена миризма откъм тъмния двор. Там има голям склад на текстилни произведения, те имат такива особени, неопределими миризми.

„Дюпон & Ривоар. Търговия на едро.“

Тъкмо спускат ролетките. Един пълен мъж спокойно оставя дъждовната вода да се изцежда от шапката му върху рунтавите му мустаци. Една малка капка даже е кацнала върху върха на мустака му.

— Ех, че мръсно време.

От дъното на двора чиновниците се втурват навън, сякаш искат да избягат от някаква опасност. Мога да кажа, само парижани могат да се втурват навън тъй бързо и с такова достойнство, с такава пъргавост, когато е време да напуснат работа. В Будапеща не се вижда такова трескаво бързане да се излезе навън, даже и когато има пожар.

— Я гледай, вали!

Ана-Клара увисва на ръката ми.

— Монпти, не можем да стоим тука, ще се простудим. Да тичаме до подземната.

— Отвратително време.

Някой виква подир нас:

— Внимавайте, деца, ще се измокрите!

Една угрижена стара жена добавя тъжно:

— За какво им е чадър.

Докато стигнем до подземната гара, дъждът се засилва още повече. Измокряме се до костите. Ана-Клара е съвсем задъхана:

— Монпти… знаеш ли какво… ела в моята стая… имам газова печка… можем да се изсушим…

— В твоята стая ли? — Не мога да повярвам на ушите си.

— Да, — прошепва тя, — но най-напред ще се кача аз, ти ще почакаш няколко минути и ще дойдеш подир мене… никой няма да забележи, че сме заедно. Не ни позволяват да приемаме гости. Не е както във вашия хотел. Съдържателят има девет деца и всяка седмица ходи да се изповядва.

На улица „Мулен“ Ана-Клара ми стисва ръката.

— Да не забравиш, втория етаж, номер девет. Сега много хора се прибират, няма да те забележат. A tout-a-l’heure!

— Веднага, незабавно. С други думи, довиждане.

— Да. A tout-a-l’heure!

С тази хубава, звучна, проста фраза тя ме оставя: A tout-a-l’heure! Чувствам пълния й смисъл.

След дълги месеци мъчително чакане, тъй просто сега: A tout-a-l’heure!

Тя избърза напред. Измокреното й от дъжда манто прилепва плътно около тънката й снага. Какво хубаво телосложение има това момиче, колко грациозно крачи стъпка подир стъпка.

(Все пак, няма да я притежавам. След толкова продължително чакане не е тъй просто. Ще ме е срам. По-рано, ако бях го направил веднага, щеше да бъде понятно, пък тъй…)

Някакъв мъж се обръща подир нея и я заглежда продължително. Внимание! И други я смятат за хубава, не само аз. Ще убия този тип, ако си позволи да й заприказва. Той не се опитва, само й се възхищава.

След десетина минути я последвам. Сърцето ми бие като лудо. В хотел Ривиера Муши-очи спира пред канцеларията си всяко външно лице и го пита къде отива, макар че е позволено да идват жени на гости. Ако ме запитат при кого отивам, какво ще отговоря? Не мога да кажа: „Отивам при госпожица Ана-Клара Жувен.“ Сладкото ми момиченце! Трябва да кажа на хората някакво измислено има. „Извинявайте, тука ли живее госпожица Робеспиер? Не? Извинявам се, имам грешка.“ И ще се измъкна от хотела.

Стълбите са до самата канцелария. Не поглеждам ни наляво, ни надясно, вървя право нагоре. Сигурно ме наблюдават.

Спирам се.

Внимавам много даже и по какъв начин допирам подметките си в пода. Спокойно, момче! Когато човек отива при жена, втурва се възбуден нагоре по стълбите, а пък като върви по такъв начин, не събужда никакво подозрение.

Никой не ме спира, не срещам жива душа. Хубаво, чисто хотелче.

Е, днес… но само ако тя наистина иска. Иначе може да ме разбере погрешно.

На втория етаж се оглеждам за номер девет. Само да не направя някоя грешка. Номерата не се четат. Къде е номер девет?

Една от вратите е само притворена. Когато минавам, Ана-Клара внезапно си подава главата:

— Влизай бързо!

Тя затваря вратата бързо след мене и се заслушва с притаен дъх, с ръка, притисната върху сърцето.

— Видя ли те някой?

— Не.

Тя е облякла шарен пеньоар на цветенца. Никога до сега не съм я виждал тъй.

— Аз се преоблякох вече.

Стаята е съвсем малка, но много хубава и чиста. Навсякъде малки дантелени покривчици. Кандило гори пред една икона на Света Богородица. По стените са окачени фотографии с планински пейзажи. Една картина с блажни бои, с три малки котенца. Полицата е пълна с книги.

— Монпти, веднага си снеми мокрото палто.

Малка газова печка разлива топлина. Има и малка кухничка с всички необходими принадлежности и примус. Всичко свети от чистота.

— Да не приказваме високо. На ти една пижама, облечи я и седни до огъня. Няма защо да се срамуваш, аз ще отида в това време в кухнята, да направя малко чай.

След няколко минути тя похлопва от кухнята:

— Може ли да вляза?

Тя донася чаши, украсени с цветенца, слага ги на масата с малки лъжички, върху снежнобяла покривка. На един поднос има кейкове, лимон, масло и малка бутилка с ром.

За миг си спомням с ужас как пихме чай в хотел Ривиера…

Тя оправя масата, ръкавът на пеньоара й се запретва нагоре, голата й ръка блясва в стаята.

Ухание на жена изпълва топлия въздух.

— Как искаш чая си, силен или слаб?

Блажена домашна обстановка ме обкръжава… като че Ана-Клара ми е жена: хубава, тъничка женичка, с руса къдрава коса и червена уста, готова за целуване; женичка в първите дни от медения й месец, когато жената само рядко мечтае за чужди целувки… внезапно унесена в мисли „За какво си мислиш, Жермена?“ „О, нищо… за тебе.“

— Имаш разкошна стаичка, Ана-Клара.

— Сама си я редя. Ето ти пепелник. Искаш ли още един чай?

— Не, благодаря.

— Вземи си една цигара.

— Ти пушиш ли?

— Купих ги за тебе. Аз разбрах вчера, че ще дойдеш днес.

Тя се разсмива.

— Ами дъждът…

— Сам Господ го пожела…

— Да…

— Ела да седнем на леглото, там можем да приказваме по-удобно. Чакай най-напред да прибера кувертюрата.

Тя сгъва кувертюрата внимателно и я премята на един стол. Пеньоарът се изопва по нея, докато тя е заета тъй.

Днес ще стане нещо между нас; и тя го знае. Тя е поразително спокойна, само гласът й я издава от време на време. Ръката ми трепери, запалвам си цигара.

— Да изпуша ли и аз една цигара?

— Защо питаш?

Тя застава пред огледалото на гардероба и оправя косата си с женствено движение.

— Да пием малко ликьор, Монпти. — Тя напълва две чашки от шлифованата бутилка. Тя наистина се е приготвила напълно за този ден.

— Още ли искаш… — Тя слага и двете си ръце върху рамото ми.

— Не, стига ми.

— Стига ли ти? — казва тя смаяна. — Исках да кажа, още ли искаш да ме имаш?

— Ах, Боже мой…

Въздухът е задушен, дъхът й е горещ. Тя се сгушва в мене и ми шепне на ухото:

— Кажи ми… какво… какво да направя?

Тя се измъква от ръцете ми и застава пред мене като мъченик, готов да умре, със зачервени страни и големи, пламнали очи. Русата й коса е разчорлена, една къдрица се развява из въздуха.

— Кажи ми, Ана-Клара, още ли си девствена?

Тя остава много спокойна, само ъгълчетата на устните й се извиват. (Съдържателят има девет деца и отива всяка седмица да се изповяда.)

— Защо питаш такива глупави въпроси? Да не ме съжаляваш? И без това, никога няма да се оженя. Няма значение, какво ще стане. Щом човек обича някого истински, не може да бъде грях.

— Много ли ме обичаш?

— Да.

— Аз не съм богат, не съм французин, чужденец съм…

— Въпреки това…

— Целувала ли си някого другиго, откакто се запозна с мене?

— Не.

— Закълни се.

— Кълна ти се.

— Иначе нямаше да мога да го претърпя. И в какво ми се кълнеш?

— Във всичко. В живота ти. Той значи за мене повече от моя собствен. Хайде да пием още по един ликьор. По-добре е човек да бъде малко сръбнал.

— Толкова си сладка.

— Наистина?

— Кажи ми, как тъй имаш толкова много пари?

Тя се разсмива.

— Никак нямам. Всеки месец през последната седмица пазя диета. Защо тъй изведнъж се интересуваш за парите ми?

— Впускаш се в такива разходи.

— Ти недей се тревожи за това. Искам да ти покажа нещо. Фотографии от детството ми. Интересуват ли те?

— Покажи ми ги.

Тя отива до тоалетната маса, снема огледалото и всевъзможни кутии. Тогава снема и дантелената покривка, която стига чак до земята, и тоалетната маса внезапно се превръща в голям сандък. Толкова умело прикрит, че никой на би могъл да отгатне какво е всъщност.

Тя отваря сандъка. В него има куп бельо, сгънат внимателно и подредено на редове.

— От родителите си наследих това, и къщата, която продадохме, когато те умряха.

— Какво направи ти с парите?

— Нищо, дадох ги на Ивона.

— Коя е тя?

— Сестра ми. Аха, ето и фотографиите.

Тя изважда една плоска кутия, но най-напред връща всичко на мястото му и превръща сандъка пак в тоалетна маса, после сяда на леглото с кутията и ми подава снимките една подир друга.

— Аз съм по-малката.

Да, веднага я познавам. Устата и очите й още тогава са били тъй хубави като сега. Прелестно, пълно момиченце. Тя е разкрачила краката си като мъжкарана, с една ръка на бедрото, с глава, наведена на една страна.

— Тази беше бащината ни къща, на село. Има голяма градина. Тука беше плевникът, аз винаги крадях от там яйцата на кокошките и ги пиех сурови… Туй е татко, туй пък мама…

Избледнели фотографии, непознати хора в непохватни стойки; веднага се вижда, че са умрели вече.

— От какво умряха родителите ти? Недей лъга!

— Кълна ти се! — извиква тя високо, но веднага се изплашва и закрива устата си с ръка. — Родителите ми живееха във Визил, в Дофине. Хората в този край говорят на свое собствено наречие, само местните хора ги разбират. Казва се патоа.

— Ти знаеш ли патоа?

— Да, малко.

— Тогава кажи ми нещо…

— Дул ме у ба.

— Какво значи то?

— Дай ми една целувка… Хайде де, Монпти, какво чакаш още?… Имахме си хубава къща с голяма градина. Три деца бяхме. Аз бях най-малкото. Имахме два коня, две крави, свине, много кокошки и гъски… — Изражението на лицето й става мечтателно. — Ех, че беше хубаво… да си малка… дете без грижи… Мама знаеше да прави чудесни торти, с много стафиди. Пък ако искаш, имаше и кафе. Жалко, че не я познаваш, аз имах такава добра майка. Никой не е имал такава добра майка!

Дълго време и двамата оставаме умълчани.

— Разправи ми още.

— Хм, имаше голяма гора и чудесна голяма ливада до гората. Жано закарваше там кравите да пасат.

— Кой беше Жано?

— Едно малко момченце от селото. Имахме две хубави бели крави с черни петна! Росиньола и Шарманта. Знаеш ли песента:

J’ai deux grands boeufs, dans mon etable,

Deux grands boeufs, marques de roux

La charrue est en bois d’erable,

L’aiguillon en branche de houx…

Тя тананика със сподавен глас.

— Не я знам.

— Жалко.

Все едно аз да й изпея някоя унгарска песен. Нашите спомени нямат обща основа.

— Още си пазя една малка блузка на точки, която носех тогава. Пазя я като спомен.

— Покажи ми я.

Тя пак разчиства нещата от тоалетната маса и изважда от сандъка една плисирана блузка.

— Ето я.

— На колко години си била тогава?

— Десет. — Тя взима блузката и гальовно я притиска в гърдите си. — Толкова много обичам детството си! Не е ли чудно, родили сме се толкова далече един от друг… в две далечни страни… и пак се срещнахме въпреки това.

Тя слага блузката на коленете си и се заглежда в нея продължително.

— Според тебе, още ли съм хубава? — запитва тя по едно време.

— Много си хубава.

— Добре, тогава ще ти разправя още. Когато станах на десет години, отидох в един пансион в Лион, но преди това умря Жозеф.

— Кой беше той?

— Братчето ми. Една вечер се простуди в планината, през есента беше. Падна страшна градушка, той хукнал към къщи, но се спънал в един камък и паднал. Изкълчил си крака. Намерихме го чак късно вечерта, до тогава той беше премръзнал от студ. Два дни след това умря. Горкият Жозеф!

— Ами от какво умря майка ти?

— Аз бях на петнадесет години по това време. Взеха ме от пансиона за погребението. Мама постоянно страдаше от сърце. Още я виждам седнала пред огнището, постоянно гледаше към градината и обръщаше листите на един голям молитвеник. От време на време притискаше с ръка сърцето си. През зимата беше. Гарваните се трупаха в градината, снегът скриптеше под краката ни. Не заварих мама жива, видях я в ковчега й. Лицето й беше толкова особено и изпито. Татко не казваше нито дума на никого, само ходеше по цял ден насам-нататък мълчаливо и затваряше тихо вратите подир себе си. Хич не се усещаше, когато той влизаше или излизаше от стаята. Татко стана толкова чуден след погребението; когато ме заведе на гарата, каза ми сбогом като на чужд човек… Чак когато влакът потегли, татко се пробуди от вцепенението си и извика подир мене: „Сбогом, момиченцето ми, сбогом…“ След това и него заварих в ковчега му. Той умря внезапно от кръвоизлив в мозъка… пък след погребението… — Тя продължава да говори с тих, сподавен глас. Постепенно пред очите ми изпъква цялата картина.

Две момиченца обикалят в бащината си къща подир погребението да кажат сбогом на покъщнината, на картините и на всичко, което е било свидетел на щастливите им години.

— Гледай, татковият бастун е пукнат… Виждаш ли? Искам да си го взема.

— Аз пък искам да взема очилата му.

Двете плачат много тихо, прегърнати една друга. Старата покъщнина мълчи мрачно, сякаш е обидена. Откъм планината се спуска студен есенен вятър и духа през цепнатините на прозорците. Някъде има прозорец, оставен отворен, та се блъска от вятъра и трака.

Щом се отделят едно от друго, макар и само за момент, двете момичета веднага тръгват да се търсят и не могат да се откъснат едно от друго.

— Ей, Ана-Клара, ела вътре, че ще настинеш!

— Колко е студен вятърът, пък горкият татко там навън в двора на църквата…

Два дни по-късно заключват къщата. Появява се един роднина — слаб мъж с нетърпим глас. Той приказва много и то много бързо. Улавя ръцете на момичетата със студените си ръце. Щял да се погрижи за всичко.

Отиват на гарата. По пътя не проговорват нито дума. Ту едното момиче се обръща настрани, ту другото; нито едно от двете не иска да се остави другото да го види, че плаче.

— Чакай малко, толкова съм уморена.

И двете поглеждат към върха на покрива, който още се вижда. Вятърът ги придружава още малко, после всичко е вече минало. Влакът пристига.

Пред къщата на гаровия носач кокошките кълват усилено хвърлените им зърна. Носачът яде една ябълка, отхапва невъобразимо големи късове и се дави смешно, докато ги дъвче и гълта…

— Ах, Монпти… — Хубавите й очи са наети със сълзи.

— Какво направи ти тогава?

— Не можах да се върна в пансиона. Дойдохме в Париж и живяхме тука. После Ивона се ожени и отиде в Лион. Аз трябваше да отида с нея, но тогава се срещнах с тебе…

Атмосфера на тъга нахлува между нас. Сякаш сенките на умрелите сядат с нас и ни наблюдават.

Русата й главица почива върху рамото ми, една сълза пада върху ръката ми.

— Ана-Клара, сладкото ми глупаче, всеки трябва да умре един ден. И ти, и аз. Не можем да умрем всички наведнъж. Някои си отиват преди другите. Но до тогава трябва да живеем. На всекиго са отредени люлката и ковчегът му. Сълзите не помагат нито на умрелите, нито на нас. Спомни си библията. Исус повикал един от младите си ученици да го последва. Но той казал: „Господи, позволи ми да отида най-напред да погреба баща си.“ Обаче Исус му отвърнал: „Остави мъртвите да погребват своите мъртви.“ Трупът е захвърлена дреха. Който гледа само към гроба, той е умрял още приживе. Който плаче, той се съмнява в Бога.

— Няма да плача вече. — Тя се сгушва в мене и ми подава топлата си благоуханна уста.

— Човек трябва да бъде весел, да се радва на живота, — казвам аз. — Трябва да се обичаме един друг и да не мислим за такива тъжни неща.

Русата й къдрава коса гъделичка страната ми. През пеньоара усещам топлината на тялото й, чувам туптенето на сърцето й. Сега тя ще ми се отдаде… но нещо възпира ръката ми. Спомням си собствените си думи: „… и да не мислим за тъжни неща.“

Има и грешна любов.

Как ли ще бъде, ако се оженя за нея?

Може ли човек да свърже два свята с крехките връзки на любовта? Мога ли аз да се оженя за една френска девойка, свикнала да живее в съвършено различен свят? Тя няма нищо общо с унгарския живот. Даже и да се издигне любовта й над всички нейни родолюбиви чувства — все пак не могат да бъдат заличени спомените й, които живеят в нея чрез майчиния й език, и тези спомени ще се засилват толкова повече, колкото повече тя се отдалечава от родната си земя.

Ще може ли Ана-Клара да разбере някога, какво значи за мене едно лале или една саксия със здравец? Унгарската пуста… моите прадеди… близките ми приятели… звънът на църковната камбана на село. Унгарският поздрав: „Adj’Jsten, jo est!“

— Ана-Клара, слушай, едно време в Париж живял един велик унгарски поет. Името му е Ендре Ади.

— Чувала съм за него.

Виждам по очите й, че ме лъже. Прави го да ми достави удоволствие. Чувства инстинктивно, че трябва да го знае, защото той значи нещо за мене.

— Искаш ли да чуеш едно от стихотворенията му?

— Да.

— Имам го тука преведено на френски. Не знам кой го е превел. Ще ти го прочета.

La Lettre de Zozo

Un gars arriva a Paris,

Dont l’argent, les baisers furent etrangers.

Mon pauvre Charles, il faut me pardonner.

Писмото на Зозо

Един младеж пристигна в Париж,

Целувките, парите му от чужда земя бяха.

Горкият ми Шарл, трябва да ми простиш за това.

— Хубаво е, — каза тя, без никакво вътрешно убеждение, със съвършено неизразителен глас, сякаш ми казва без никакво въодушевление: „Боли ме глава.“

Да, да, от различни светове сме и напразно се стремим да намерим подходящи допирни точки. Случайно сме попаднали един на друг в този живот, само толкова.

Тогава, по-добре е, че нищо не е станало помежду ни. Тоест, тъй е по-красиво, а по-добре не е, разбира се. Въпреки това, би било безумие; преходните радости ще докарат по-късно скърби и на двама ни.

Боже Господи, просветли ме, къде точно трябва да се спре любовта, за да не й причини никакви скърби; аз не знам. Когато се разделим по-късно, може би скръбта й няма да бъде по-малка затова, че сега не съм я притежавал. Но аз не искам да се разделя с нея. И сам аз не зная какво всъщност искам.

Човек не трябва да размишлява по това. Но разумно ли е то?

Ана-Клара се навежда над мене. Двете й голи гърди се откъсват от ограничението на комбинезона. Две едри снежнобели рози сякаш цъфват.

Срещу призраци ли се боря аз? Какво обезщетение ще ми даде животът, задето постоянно съм се отказвал от всичко? Пак си спомням за библията:

„… а мъртвите не знаят за нищо и не намират никаква отплата, защото е изчезнал споменът за тях, и любовта им, както и омразата им…“

Животът на живите трябва да бъде изживян, защото мъртвите не чувстват вече нищо.

— Ана-Клара.

— Недей грубо с мене, — шепне ми тя със сподавен глас.

— Ще станеш ли моя, искаш ли?

— Да, но почакай малко, сърцето ми бие толкова силно.

Внезапно някой почуква на вратата.

Тя подскача, комбинезонът й се откопчава от раменете й и се плъзва на земята, но тя няма време да се занимава с него. Набързо прибира полите на пеньоара около себе си.

— Какво беше това?

— Някой почука. Недей мърда.

— Кой е?

— Не знам. Ах, Боже мой!

На вратата се почуква още по-силно. Тя шепне отчаяна:

— Не знам дали съм заключила вратата. Ако отвори някой…

Почуква се още по-силно.

— Иди виж кой е. Аз ще се скрия в това време.

Нахлузвам си палтото бързо, втурвам се в кухнята за миг и затварям вратата.

Някой отваря външната врата.

— Телеграма!

После известно мълчание.

— Благодаря.

Вратата се затваря. Нервно мачкане на книга.

Надниквам предпазливо от кухничката.

Ана-Клара стои насред стаята, с лице към мене и с телеграма в ръка. Пеньоарът й, който тя прибра набързо около тялото си, сега е разтворен и голото й тяло блести в стаята. С едната си ръка тя стиска косата си, сякаш иска да възпре някакъв златен поток. Очите й са помрачени от скръб, тя ме гледа втренчено, без да мисли за голотата си; изтръпнала от ужас, без да изпитва срам. Книгата трепери в ръката й.

— Какво има? Какво е станало?

Тя хленчи тихо, като малко дете и конвулсивно търка челото си с дланта на ръката си:

— Монпти… Монпти… и сестра ми… умряла… сега… нямам… никого… никого… в… целия… свят… никого… освен тебе.

Глава XXXV

Пролет е и неделя след обед. В предградията.

На слънцето блестят дрехи, малки и големи, прострени да съхнат из дворовете на мръсните, опушени къщи. Сякаш градът е окачил знамена и пряпорци в чест на пролетта.

Грубо облечени младежи се изтягат по пейките; пред тях стоят момичета, ту на един крак, ту на друг, и се кискат истерически… момичета с лица съвършено различни по цвят от вратовете им.

Сега е сезонът на момичетата, този влажен, студен март. Сега даже и кривокраките и кривогледите се перчат с по-голяма самоувереност. Пролетта даже разделя на две половини и огромната безформена гръд на пълната вратарка, седнала пред вратата. Стари пенсионери почукват по тротоара с бастуните си и обръщат набръчканите си лица към слабото слънце. Очите им не издържат на светлината, те примигват постоянно.

Двама души се срещат и се целуват по страните; всеки един по три пъти, точно както пише в правилника, установен за гостите — августейши особи. После застават мълчаливо един до друг, без да казват нито дума. След малко пак се целуват и си продължават пътя… Роднини са, но нямат нищо общо помежду си… само търпят последиците от факта, че двама души са се обичали някога и са си принадлежали. Тоест, някой мъж флиртувал с жена и не могъл да се откопчи навреме.

Смешно. Всеки човек може да си избира приятелите и познайниците, както му е угодно, обаче роднините, с които прекарва целия си живот, му биват натрапени още в люлката; пък и те са твърде смесена компания.

Дърветата, посадени в асфалта покрай тротоара, още са безнадеждно голи, но ветровете играят вече около вцепенените им краищници и разнасят мириса на пролетта.

Скоро ще настане пролет.

Седиш под някое голо дърво и гледаш лъскавите, лепкави подутинки по връхчетата на клоните — пъпките. Въздухът опиянява, замайва. Кърпачът на плетени столове надува тръбата си като луд, един стар вехтошар му приглася с тананикането си. Месарят има цирей на пълния си червен врат, хлебарят стои пред дюкяна си по жилетка и гледа с увлечение дъждовната вода, която се стича в уличния канал, а докато гледа — и пуши с пълни гърди.

Обитателите на предградията отиват и се връщат, и постоянно плюят. Когато са щастливи — плюят; когато са угрижени — пак плюят.

В пет и половина се прибирам.

Въздухът в моята стая е влажен. Черните комини се къпят в слънчева светлина. Отварям прозореца. В стария двор дърветата се разлистват полека. Един далечен прозорец отразява слънчевата светлина толкова силно, че те заслепява като го погледнеш.

Последните няколко дни бяха тъжни. Ана-Клара отиде в Лион на погребението на сестра си. Върна се преди два дни, но почти не проговорва. Плаче много.

Тази вечер в шест часа ще дойде при мене.

Избутвам до прозореца нетърпимото по цвят кресло и запушвам цигара. Шест часа е. Вечерният здрач вече се спуска. Далечни прозорци светват, вечерта идва. Мека парижка пролетна вечер. Наблюдавам звездите, както се появяват на небето една по една. Днес се чувствам толкова чудесно. Не знам защо. На човека понякога ми се случват такива дни. По-късно става студено. Затварям прозореца.

Шест часа е минало вече.

Сядам на масата и не знам какво да правя.

Щом чуя стъпки по стълбите, все си мисля, че е Ана-Клара. Горката Ана-Клара…

Седем без четвърт.

Седем.

Седем и половина.

Сигурно пак е направила някоя глупост, затова идва толкова късно. Може да се е срещнала с някоя своя стара приятелка, с която не се е виждала дълго време. „Здрасти! Каква изненада! Как си?“… „Чакай да те погледам. Боже, колко си хубава! Какво прави Пол?“… „О, то е свършено вече.“… „Но ти го обичаше толкова много. Колко си отслабнала! Къде работиш?“

Не мога да търпя вече тука горе и излизам пред хотела да чакам там, разхождам се насам-нататък и постоянно следя да не я пропусна, защото взех със себе си ключа от стаята.

Часовникът от кулата на църквата Сен-Жак-дю-хо-па удря осем.

С цели два часа е закъсняла вече.

Днес следобед тя имаше някаква работа, да шие или да пере; не си спомням какво ми каза.

Може часовникът й да е спрял, затова е закъсняла толкова много. Мога да я пресрещна, но най-вероятно е вече на път, тъй че сигурно ще се разминем.

Става ми студено. Духа студен вятър и мете по улица Сен-Жак. Пешеходците се виждат все по-рядко.

В девет без четвърт пак се качвам горе. Краката ми треперят. Гърлото ми е засъхнало от многото пушене.

Тръшвам се на леглото облечен.

В девическия пансион звънецът бие за лягане. Момичетата влизат в спалнята две по две. Кестенявите и руси къдрави главици си шепнат усилено една на друга. Сигурно се молят директорката им да умре, или най-малкото да се разболее тежко.

Девет часа.

Сега вече входната врата на хотела се заключва.

Сега тя е закъсняла вече с четири часа. Просто не мога да намисля никакво обяснение. Нещо трябва да се е случило, но не знам какво може да е станало. Къде да погледна? Да можех да видя къде е тя сега и какво прави…

Долу се звъни.

Може да е Ана-Клара.

Къси стъпки тропат бързо и възбудено нагоре по стълбите. Тя е. Изтичвам в коридора и надолу по стълбите да я пресрещна.

Една млада девойка завива в третия етаж и ме поглежда с изненада.

Една врата се отваря пред нея, остър сноп лъчи пада в тъмния коридор, някакъв мъжки глас извиква:

— Само да не ми разправяш, че баба ти умира, или ще те бухна с часовника по главата!

Може все пак да дойде; и други идват късно, ясно е.

Пак се звъни.

Скоро след това чувам тежки стъпки; някакъв мъж се качва по стълбите. Това не ме интересува.

Прибирам се в стаята си и решавам да не мисля вече за нищо.

Но такова нещо не може да се направи тъй лесно.

На моята врата се почуква. Кой ли може да бъде? Не е Ана-Клара. Бих я познал веднага по стъпките.

— Влез!

Влиза извънредно висок, гладко избръснат мъж, на около петдесет години.

— Вие ли сте?… — пита той и чете името ми от една записка.

— Да.

Той поглежда записката пак, сякаш иска да се увери, че наистина отговаря.

— Да, вие сте! — потвърждава той. — Веднага елате с мене, жена ви е пострадала от лека злополука.

— Жена ми?

— Прегазена е от автомобил.

— Къде е тя?

— В болница Кошен и иска да ви види.

Коя е жена ми? Трябва да е Ана-Клара.

Долу чака автомобил. Влизаме. Забравих да кажа на човека, че нямам пари. Още една грижа. Какво да правя? Да му кажа ли сега, веднага? Още не е станало късно.

Колата лети по силно осветените улици; най-сетне спираме пред някаква грамадна мрачна сграда. Спокойно! Чак сега забелязвам за пръв път, че е болнична кола. Кола за първа помощ.

— Почакайте малко, — казва спътникът ми и слиза.

Грамадната врата се отваря наполовина. Колата се плъзва в двора на болницата и спира пред висока, осветена, стъклена врата. Щом спираме, появява се една калугерка. Не казва нито дума, сякаш не съществувам за нея. Пъха си ръцете в широките ръкави на дрехата си, като в маншон, и държи главата си наведена. На гърдите си носи кръст, окачен на дебела верижка; кръстът подрънква, когато тя минава покрай нас. Фигурата й изчезва в тъмнината.

— Елате с мене, — казва мъжът и тръгва напред, след като най-напред се ръкува с шофьора.

Тръгваме през градината; тук-таме срещу небето се очертават тъмните силуети на бараки. Една-две звезди блещукат слабо по небето. Никого не срещаме.

По едно време той спира пред една барака и ми прави път да вляза пръв. Изкачваме се по две-три стъпала. Минаваме през широка двойна врата и влизаме в коридор, постлан с бели плочи.

— Положението й не е много сериозно, — казва спътникът ми, сякаш внезапно си е спомнил за това.

Една милосърдна сестра излиза през една бяла врата. Зад нея сглеждам за миг дълга двойна редица бели легла, в смътното осветление на коридора.

Само спокойствие! Не трябва да се плаша толкова лесно от цялата тази белота. Бялото е признак и на невинността.

— Вие сте съпругът, нали? — чувам милосърдната да казва, обърната внезапно към мене. — Елате с мене.

Няма вече никакво съмнение, Ана-Клара се е представила за моя жена. Виждам, че не е загубила присъствието на духа си. Положението й не може да бъде много сериозно, този човек има право. Няколко леки контузвания, безвредни одрасквания. Французите са толкова внимателни; старите жени отиват в болница само като ги заболи корем.

Една врата се отваря, милосърдната ми прави път да вляза пръв.

Ана-Клара я няма в стаята. Намираме се в един вид канцелария, двама мъже в бели мантии приказват, пушат цигари. „… processus xypohoideus… flecure duodenejejundis… и един чудесен на образец mal caduc.“

Единият от тях се обръща към мене изненадан. Сестрата му казва нещо.

— Аха? — казва той и ме поглежда любопитно. — Онова хубавото русо момиченце?… Да, моля, влезте!

Той отива при умивалника и пуска водата.

Вторият господин в бяла мантия и с миризма на етер тръгва да излиза и казва от вратата:

— Какво ще правиш тази вечер?

— Ще ти се обадя по телефона.

— Отлично!

— Е, елате с мене де! — казва сестрата нетърпеливо, като ме подръпва за ръкава. Минаваме през друг коридор.

— Извинявайте… какво е станало с жена ми?

— Прегазил я един автобус. Вие не знаехте ли? — запитва ме тя изненадана.

— Къде?

— Елате с мене.

Влизаме в грамадно болнично отделение. Болни жени лежат на леглата си, осветявани от червената светлина на една електрическа крушка. Те обръщат глава към нас и ни поглеждат. Една от тях внезапно сяда на леглото; в тъмното бялото изглежда като труп, изскочил от нощта.

Ана-Клара? Не, не е тя.

Жената хленчи, като минаваме край нея.

Ах, сестро! Ужасно е!

Милосърдната не отговаря нищо, продължава да върви със спокойни, бързи стъпки.

Коя ли от тези жени е Ана-Клара? Погледът ми се плъзва неспокойно от легло на легло и прави усилие да открие русата й главица. Няма я тука. Отминаваме болничното отделение и сега се намираме в един коридор, който води в по-малко болнично отделение.

Втора болнична сестра изшумолява бързо покрай нас.

— Номер единадесет е много зле.

Тя не дочаква отговор, а продължава пътя си, вълна от етер остава след нея.

Милосърдната отваря вратата, надниква вътре и казва „Ето я!“ и ме оставя.

Малка отделна стая; няма нищо в нея, освен едно легло и нощна масичка… Сред натрупани възглавници, полуседнала, Ана-Клара ми се усмихва.

— Сервус, — поздравява тя на унгарски.

— Какво стана с тебе?

— Затвори вратата добре. Да не подслушва някой? Казах, че съм ти жена само за да те доведат веднага. Сърдиш ли ми се?

— За Бога, какво стана с тебе?

— Един глупав автобус ме събори.

— Къде те прегазиха?

— На улица Гей-Люсак, недалеч от тебе. Наведи се до мене, искам да те целуна.

— Къде си ударена? Краката ти…

— О, няма да умра, не бой се.

— Какво казаха докторите?

— Че не бива да мърдам. Знаеш, толкова късно беше вече. Пък аз исках да бъда при тебе в шест часа. Тичах толкова бързо, че не се пазех като пресичах улицата. Внезапно някой изпищя, но не аз — и сега ето ме тука. Ти как си?

— Боли ли те?

— Не. Направиха ми някакви инжекции. Само съм слаба и уморена, но то е защото изгубих малко кръв.

— Ана-Клара, момиченцето ми, защо не си се пазила?

Тя се усмихва леко:

— Страх ли те е, Монпти? Обичаш ли ме?

— Боже мой, Боже мой, все ни се случва някакво нещастие.

— Само това ни се случи веднъж. Ела тука, искам да ти милвам косата. Докторите казват, щяла съм да оздравея до две седмици. Знаеш, почти не усещам тялото си, сякаш хич нямам тяло.

— Наистина…

От време на време тя затваря очи уморена, и лека гримаса разкривява лицето й.

— Седни до мене на леглото, Монпти.

— Не… няма да седна.

— Ти само приказвай, аз ще те слушам, но не бива да ми се караш.

— До две седмици пак ще се върнеш вкъщи, Ана-Клара… сигурно… не е сериозно… може краката ти да те болят още малко, после и то ще мине… Кажи ми, болят ли те сега?

Тя не отговаря. Лежи съвсем неподвижна, със затворени очи. Лицето й е отпуснато, дишането й е правилно, като че е заспала. Аз стоя край леглото и чувам да се затваря врата някъде. Хора минават по коридора с тихи, бързи стъпки. По едно време Ана-Клара се раздвижва, отваря очи и ме поглежда продължително, въпросително, сякаш не знае кой съм:

— Затвори ли прозореца? Трябва да затвориш и двете врати…

Тя издига дясната си ръка и стисва пръстите си във въздуха. Поглежда ме толкова учудено и сърдито, както никога до тогава. Наблюдавам я с притаен дъх.

— Ана-Клара…

Тя се взира в мене дълго време. Може би иска да каже нещо. После пак затваря очи унило. Ръцете й посягат неспокойно по завивката, сякаш тя иска да заглади нещо. Сега казва нещо, много тихо, повтаря го няколко пъти. Навеждам се над нея и чувам думите да излизат от безкръвните й устни, сякаш тя ги произнася в тази бяла стая с усилие да стигнат до някого, който не е вече жив, но може навярно да ги чуе.

— Мамо… мамо…

Внезапно тя отваря очи и ме поглежда учудена. Погледът й е ясен и топъл.

— Монпти… докторът каза, че много хубава съм била.

— Искаш ли нещо?

— Само да стоиш тука.

Тя затваря очи и заспива.

Милосърдната сестра влиза тихо:

— По-добре е да си отивате вече.

— Добре.

Навеждам се и я целувам по челото. Русата й коса е нападала безредно по лицето й.

В канцеларията на болницата не искат да ми кажат нищо за положението й.

Глава XXXVI

Между един и два часа всеки ден е времето за посещения в болницата. Още преди единадесет часа вече се разхождам из околностите на болницата. Обхождам целия този край, да мине времето по-бързо.

В гарата на подземната, Гласиер, тълпата излиза като поток от подплашени мравки. Дванадесет часа минава. Имам още цял половин час. Болницата е на десет минути от тука. Взирам се в тълпите хора, които бързат за дома; виждам ги за пръв и навярно последен път в живота си. Кой ли от тях има такъв тежък товар от скръб като мене? Лицата им не издават нищо. Не може да бъде всички да са щастливи. Просто идват и отиват, един подир друг, в една или друга посока… кой знае, какъв товар мъкнат безмълвно със себе си?

Внезапно се заковавам на мястото си и сърцето ми почва да бие лудо… Ана-Клара се задава към мене. Тя същата. Същата висока, тънка снага. Руса коса, сини очи. Лицето точно същото.

Може ли да бъде? Да не знаех положително, че Ана-Клара лежи сега в болницата…

И походката, и движенията са невероятно същите. Само дрехите й други.

Тя идва бързо към мене. Когато наближава, поглежда ме като озадачена. Цялата работа трае само една секунда, и тя отминава.

Последвам я като на сън.

На улица „Гласиер“ тя завива в една тясна уличка и се спира пред една мрачна къща. Преди да изчезне в тъмния вход, обръща се още веднъж.

Аз заставам пред грамадната сграда, подобна на казарма, и не мога да продължа пътя си, без сам да знам защо.

В сградата има пералня. През отворените врати се виждат момичета да гладят и сгъват прането.

Отивам до ъгъла и пак се спирам.

Чудно нещо! Как може двама души да си приличат толкова много? Ако лицето е огледало на душата, тогава трябва и душевно да са еднакви; може да имат даже и еднаква съдба.

Едва дванадесет и четвърт е. Обръщам се и пак тръгвам по тясната уличка. На входа една пълна жена бъбри с друга жена, застанала пред прага на пералнята.

Внезапно русата девойка излиза от сградата. Казва няколко думи на пълната жена и тръгва към мене. В ръцете си носи бутилка за мляко, завита във вестник; покрай мене минава, сякаш не ме вижда, гледа през мене сякаш не съществувам.

После завива покрай ъгъла и изчезва от погледа ми. Сега пълната жена стои сама на входа.

— Извинявайте, госпожо, коя беше дамата, с която приказвахте преди малко?

— Слушай, момче, тази дама има четири деца!

— Не може да бъде. Тя е толкова млада още!

— Тя ми е сестра. Аз съм по-малката. Искайте извинение, господине!

— Тази руса дама, която…

— О, разбирам сега! Мислех, че питате за другиго. Малката блондинка ли? Тя е госпожица Люсиен Ребу. Много благородно, порядъчно момиче. Знаете, винаги си плаща наема точно навреме.

— Много ви благодаря, госпожо.

— Няма нищо, господине.

Госпожица Люсиен Ребу… госпожица Люсиен Ребу.

В един без четвърт аз съм вече пред входа на болницата. Има и много други хора да чакат там. Жени с угрижени лица, умълчани мъже със скрити пакети под палтата им.

Когато удря един часа, отварят вратата, посетителите нахлуват вътре и като се разпределят по градинските алеи, забързват към бараките.

Когато запитвам с разтуптяно от тревога сърце, милосърдната ми отговаря:

— През цялата сутрин е спала. Още не знаем нищо положително.

Затварям внимателно вратата след себе си. Ана-Клара се събужда.

— Добър ден! — Гласът й е отпаднал и глух. Милосърдната донася стол за мене.

— Благодаря! — Премествам го по-близо до леглото.

— Ти само приказвай… Аз ще слушам.

— Ана-Клара, видях една… не само приличаше на тебе, ами беше също като тебе.

— Монпти — казва тя, като се изправя внезапно. — Монпти, ако умра, да не ми купуваш никакви цветя, да мислиш по-скоро за себе си. Ти вършиш такива глупости.

— Ти да не си луда? Как може да мислиш такова нещо…

— Кажи ми, ще ме накаже ли Той много?

— Кой?

— Господ.

— Недей приказва глупости! Щом излезеш от болницата, веднага ще заминем. Ще дойдеш с мене в Унгария и няма да бъдеш вече принудена да работиш… Дунав е хубава широка река и Будапеща е много хубав град. Небето винаги е синьо. Почти никога не вали. Има и планини. Една част от Будапеща е толкова романтична, като старата част на Монмартър около Сакре Кьор, но много по-хубава. Там няма места за развлечения, улиците са съвсем чисти. Там живеят стари хора, които се кръстят, когато църковната камбана бие по обед и разпраща своя звън над старите къщурки, наглед всички като белокоси бабички с бели престилки и сякаш миришат на лавандула. Въздухът е свеж и хубав. Животът е по-хубав, не тъй нервен като тука. Хората вървят по-полека. В кафенетата можеш да седнеш удобно и да четеш всякакви вестници. Има и френски вестници. Там казват на жените: „Целувам ви ръка“ и обичат французите. Ще видиш, всички ще те обикнат… Унгарците са много добри и вежливи; в трамвая мъжете отстъпват мястото си на жените. Всички са хубаво облечени и много от тях знаят френски. Жените винаги се целуват една друга и никога не приказват лошо за някого. Унгарците са всички все честни хора и се обичат един друг.

— Ти там ли прекара детството си?

— Да.

Тя замлъква за известно време.

— Монпти, страх ме е да не си изгубя службата… Ще отидеш ли в кантората да им кажеш какво стана?

— Ана-Клара, искам да се оженя за тебе.

Тя се разплаква.

— Защо плачеш?

— Ти го казваш само тъй… защото… защото… съм болна.

— Не е вярно, аз те обичам… искаш ли?

— Да… аз си знаех, че ще ме поискаш един ден… само че не ми минаваше през ума да стане тъй… в болницата, на легло…

— За такава глупава работа ли плачеш? Аз няма да отида в кантората, и без това не ти трябва вече никаква служба.

— Трябва да отидеш… аз искам да работя, докато ти ме вземеш… ще бъде толкова хубаво да броя дните. Но дотогава трябва да съберем малко пари. Аз ще пестя. Дай ми молив, Монпти, и малко книга. Искам да направя точен план на живота ни.

Тя съвсем се оживява.

— Дай ми чантата… моля ти се… — Тя изважда от нея някакъв лъскав предмет. — Монпти, купи венчален пръстен само за себе си. Аз си имам вече. — Тя веднага си го слага на пръста.

Тя се усмихва.

— Аз открай време го знаех, но никога не можех да го повярвам, Монпти. Донеси утре молитвеника, който ти дадох за Коледа. Донеси молитвеника, като идваш. Ако ме обичаш поне мъничко, донеси молитвеника.

Глава XXXVII

В дъното на улица Сен-Жак внезапно някой ми препречва пътя. Един стар просяк. Същият, на когото дадох петнадесет франка.

Той е съвсем пиян, мирише на спирт още от един километър, не може да стои на крака. Аз искам да го избегна, без да кажа нищо, но той се изпречва на пътя ми.

— Едно време аз бях човек… ххъпп… пернах му един… хъъп… почувства го… — Той се изплюва.

— Дръпни се от пътя ми!

— Слушай, момче… искаш ли двадесет су… е? Да не казваш, че съм лош човек. — Той залитва подир мене.

Ускорявам крачките си. Той крещи по мене:

— Мръсен чужденец!…

Пиян е.

Отивам най-напред в канцеларията на болницата и запитвам за Ана-Клара. И този път не ми казват нищо определено. Защо са тъй тайнствени тука?

Тя просто спи. Но днес ми се вижда по-зле. Лицето й е толкова жълто и хлътнало. Ръцете й лежат върху завивката като отсечени. Не искам да я събудя, заставам до нея неподвижно.

Минават минути, четвърт час, тя не отваря очи. Върху нощната масичка, до ръчната й чанта има лист хартия, целия надраскан с числа, а до него молива, който тя поиска от мене. Трябва да е смятала колко ще може да пести от двата си франка на час.

Няма да й кажа, че вчера следобед ходих в кантората, че там не я искат да се върне на работа. На нейно място взели вече другиго. Боже мой, за кого пазиш щастието?

Не знам от колко време съм тука, и почвам да се страхувам, че часът за посещенията ще свърши, без да съм могъл да приказвам с нея.

Докосвам я по ръката много полека.

— Маптит! Ана-Клара!

Става нужда да викам дълго време, най-сетне тя отваря очи.

— О! Монпти!

— Уморена ли си?

— Отдавна ли си тука? Защо не ми каза нищо?

— Как се чувстваш?

— Малко уморена съм. Ти донесе ли молитвеника?

— Да.

— Дай ми го! Чакай! Отвори го… където и да е.

Тя изважда ръката си внимателно изпод завивката и хваща молитвеника с пръстите си. Почва да къса страниците, да ги дере и мачка като бясна.

— Ти да не си полудяла?

— Мълчи! Трябва да го накъсаш този молитвеник още ей сега, веднага! Накъсай го!… Даде ми го някой… Не искам да го държа нито една секунда повече… накъсай го… ако ме обичаш, ще го накъсаш!… Даде ми го един мъж, аз не те познавах тогава… Прости ми… че ти дадох тази книга… Но… нямах пари…

— Недей плака за такива глупави работи.

— Толкова съм лоша…

— Недей приказва вече, ще се измориш.

— Сега нямаш вече коледен подарък…

— Ако не престанеш да плачеш, ще си отида…

— Дай ми ръката си.

— Усмихни се хубаво. Ха така. Усмихни се още малко.

— Монпти… аз ще умра… донеси ми три червени портокала…

— Сега ли?

— Не, утре сутринта.

— Посещенията са чак в един часа.

— Но ти трябва да дойдеш рано сутринта. Скрий портокалите внимателно, иначе ще ти ги вземат…

* * *

През нощта сънувах чуден сън.

Ана-Клара стоеше на висока скала, аз се опитвах да се покатеря при нея. Камъните се откъртваха под ръцете ми и падаха с глух трясък в бездната под мене. Аз се подхлъзвах назад през цялото време и едвам се държах с разкървавените си ръце. Силата ми се свършваше, задъхвах се. Ана-Клара стоеше високо над мене и само се усмихваше, гледаше някъде в далечината, сякаш не ме познаваше.

Сутринта се събуждам и виждам, че съм плакал. Нещо като истерически припадък. Обличам се набързо. Разкошна слънчева светлина прониква през прозореца. На двора някаква черна птичка пее: „чурулик — чурулик…“ По улицата хората са излезли без палта.

— Най-сетне хубаво време.

— Само да трае.

Едно малко момиче с голи ръце води малко кученце на разходка и се оставя то да я влачи, защото кученцето иска отчаяно да изтича до едно дърво.

В градината на болницата работници с червени ръце садят цветя.

— Жюл, хвърли ми една цигара.

Небето е ясно, без облаци. Врабците цвъртят до прегракване по клоните на дърветата, които полека се раззеленяват.

В канцеларията на бараката една слаба жена говори с един мъж. Тука именно трябва да се иска позволение за извънредни посещения.

— Тя не подозира нищо, — казва тя на мъжа. — И тъй е най-добре. Вярвай ми, може да благодари на Бога. Ще умре леко.

Сега тя се обръща към мене. Трябва да бъда много вежлив, тъй че жената да не ми отговори нещо лошо.

— С какво мога да ви услужа?

Обяснявам й работата. Искам да посетя жена си. Ще стоя малко.

— Да, — отговаря тя, внезапно става сериозна и се залавя да бърника по книжата върху масата си. После се обръща, поглежда ме и казва меко:

— Тя издъхна в три часа тази сутрин.

Мъжът, на когото тя говореше, не е вече в стаята. Тя сигурно говори на мене.

— Искате ли да я видите още веднъж?

Тя прави знак на една милосърдна, която ме повежда.

Прекосяваме двора на болницата, стигаме до една мрачна сграда до каменна стена; това е Амфитеатърът, моргата.

Отваря се една врата с матови стъкла. Влизаме в коридор с две врати, надясно и наляво. Из въздуха се носи особена, сладникава миризма.

— Слушай, Луи, — виква сестрата към дъното на коридора и аз дочувам тътрене на крака. — За номер 23. — После си излиза, без да дочака мъжа.

Откъм другия край на коридора се задава с бавни крачки някакъв грамаден, грозен мъж без мускули, с бяла мантия.

— Номер 23 ли? — запитва той деликатно.

Внезапно се почувствам обзет от такава слабост, че едвам се държа на крака.

— Искате да я видите пак ли? — казва грозният мъж със смирено съжаление в очите си.

Той има жълто петно отпред върху бялата си мантия. Второто копче е разхлабено, ще падне, ако не бъде зашито наново. Това копче ще падне.

Той отваря една врата.

Влизаме в грамадна гола зала, разделена на две части с голяма бяла завеса. Мъжът отива на пръсти до завесата и я дръпва настрани. Там лежат умрелите, покрити с чаршафи, наредени на редица. Главите и краката им стърчат изпод чаршафите.

Той отива до един труп и го отвива полека. Тежките му тромави, грамадни ръце представляват странен контраст с белия чаршаф. Той ми прави знак с очи, сякаш иска да избегне всякакъв звук, който би могъл да разбуди налягалите там.

Тука лежи Ана-Клара с разкривено лице, неподвижна. Русата й коса е нападала по лицето й разчорлена и нечиста. Тя се е променила ужасно. Това ли е Ана-Клара? Ах, Боже мой… Не мога да я гледам…

Мъжът изважда от джоба си един счупен гребен и се залавя да вчеше косата й. Той отмества един стол, тръгва си на пръсти и ме оставя сам. Вратата се затваря със скърцане. Ключалката щраква полека на мястото си. Мъртвите лежат и чакат в дълбоко мълчание. Единадесет души са в залата, много от местата са още празни. Хората, които скоро ще ги запълнят, за сега още пъшкат из разни бараки на болницата, кроят планове, или пък даже още се движат във водовъртежа на живота.

Ана-Клара е шеста откъм стената, до нея е прострян трупа на някакъв много висок човек.

В края на плочата, под главата на Ана-Клара, виждам дрехите й, чорапите и шапката й. Вързопът е сложен под главата й като възглавница.

Устата й е малко отворена и разкрива част от белите й зъби. Едното й око е широко отворено, вижда се мътната зеница, плувнала в сълзи.

Сълзите й я придружават докрай.

Голите й рамене са неподвижни и вцепенени; тези хубави, заоблени рамене, които тя винаги свиваше весело нагоре, когато се разсмиваше. Едната й ръка се подава изпод чаршафа. Тънките й дълги, пъргави пръсти са тъй странно вкочанени. Един от пръстите е издигнат във въздуха и остава там без никаква опора.

— Ана-Клара… А… на… Кла… ра…

Едва муха избръмчава и каца върху главата й, пропълзява покрай устата й, спира се в ъгъла на устните. Извива предните си крака, избърсва главата си и вкусва от безкръвните устни.

Вратата се отваря, с тежки стъпки донасят нов труп.

— Луи, номер 14 трябва да бъде облечен. Извинявайте, не трябва да стоите тук толкова много.

Трябваше да я целуна по челото. Трябваше да поискам една къдрица от косата й. Защо не помилвах роклята й, комбинезона, чорапите, които я придружиха през този й безрадостен, непонятен живот?

Защо не бях по-добър към нея? Сега с мене ще стане нещо необикновено. Бог трябва да накаже мене, не нея, Бог… няма Бог! Пък и да има, тогава той е ужасен и стар, милиони години стар… Седи на престола си и мълчи… Къде е Ана-Клара сега? Къде? Може би душата й още не се е отделила от мъртвото й тяло, но не може вече да се проявява… „Монпти, недей ме оставя… искат да ме отнесат… толкова са груби…“

— Ей, момче, забравил си шапката си тука!

Дванадесет часа наближава. Време за обядване… Ана-Клара, време за обядване… Донесох ти три портокала… но не мога да ти ги дам сега… тези хора не разбират… те са негодници, пък продължават да живеят… Какво ще правиш тази вечер? Ще ти се обадя по телефона… Мошеници… Ще се оплача… мръсна игра… защо не ми казаха, че си била на умиране?… Защо не можах да бъда с тебе в последния момент?… Тя трябва да ме е викала… искала е да ми каже нещо… може да е написала нещо… за мене… пък те са го взели… и са го унищожили… сигурен съм… но чрез легацията… и жената, която първа ми каза… тя беше изплашена… и онзи високия, умрелия… за какво беше то?… Някой ден аз ще… да вървят по дяволите!… А Ти там горе, чуваш ли ме Ти… мразя всичко… свещениците… църквите… разбери!… Ще се боря срещу Тебе… ужасен си Ти… несправедлив си… безсърдечен… Ти…

— Да не ти е лошо? Искаш ли малко вода?

— Не… не, благодаря.

В двора на болницата някой ме докосва по ръката. Жената с бяла мантия.

— Вие ли сте съпругът на 23, която умря тази сутрин?

— Да.

Тя ми пъха в ръката някакъв пакет.

— Ето чантата на жена ви.

Може Ана-Клара да ми е писала нещо, и да трябва да бъде в чантата.

Разтършувам трескаво между книжата, писмата и фотографиите.

Нищо, нищо… Внезапно забелязвам ясносиния плик. Тайнственият плик. Тя винаги се опитваше да го крие от мене, затова никога не ми показваше чантата си. Веднага го познах, един от ъглите му е скъсан.

Не бива да отварям този плик. Ана-Клара не искаше да ми го покаже. Трябва да го унищожа. Когато посягам да го скъсам, напипвам нещо в него.

Някакви очила.

Не разбирам нищо.

При очилата се намира и началото на едно писмо:

„Драга Жанет,

Моля те, бъди тъй добра, заеми ми пак десет франка. Ще ти ги върна щом си получа заплатата. Последния път закъснях да ти върна дванадесетте франка само защото ми тръгна наопаки. Чорапите ми се скъсаха. Аз съм ти го казвала вече. Изпращам ти като залог най-скъпия си спомен, татковите очила. Можеш да ми вярваш, че…“

Там писмото свършва… Помогни ми, Господи… Не, не… Тука има църква… Не, няма да си снема шапката… Ти, там горе!… Чуваш ли Ти?… Няма да си снема шапката… убий ме… Не искам да знам какво ще стане… не… НЕ!…

Глава XXXVIII

През отворения прозорец чувам шумоленето на листата, развявани от вятъра.

Пролет е.

Някъде чурулика птичка; чувам я тука от леглото си. Ръцете ми лежат върху завивката като отсечени. Днес ще стана. От кога лежа тъй? Къде са ми дрехите? Камериерката влиза, без да чука на вратата.

— Е, по-добре ли се чувствате?

— Да, благодаря. Къде ми са дрехите?

— Искате да станете ли? Окачих ги в гардероба. Чакайте, ще ви ги дам. Мина ли ви виенето на свят?

— Да, благодаря, чувствам се съвсем добре.

Тя слага костюма ми на леглото и поставя обущата ми до него.

— Искате ли нещо друго?

— Не, благодаря… какъв ден е днес?

— Вторник.

— Вторник ли?… Да. Вчера беше понеделник, пък утре е сряда.

— Не прави добре вашата приятелка, тези дни хич не се показва насам. Облечете се. Много по-добре ще бъде, отколкото да лежите. Да ви помогна ли?

— Не… не…

Още ми се вие свят. В девическия пансион звънецът бие… какао… нормандско сирене… мерилендски тютюн… Как ли е старият Муши-очи, добре ли е със здравето си?

И той я познаваше.

* * *

Стоя на тротоара пред номер 6 на улица „Пет диаманта“ и гледам нагоре към балкона на втория етаж, към петте тъмни прозореца. Там именно живееше тя всъщност, не на улица „Мулен“.

Горката Ана-Клара.

Преди три месеца заедно гледахме тука нагоре, притиснати един към друг.

— Монпти, Последният прозорец е моя, коледната елха е в балконската стая, стига чак до тавана. Олеле, да знае мама, че ние двамата…

Почти усещам уханието на косата й.

Аз вярвам в задгробния живот. Мога да си представя Ана-Клара сега, застанала до мене, разплакана, защото съм натъжен. Ако един от тези пет прозореца светне сега, тогава ще повярвам, че има задгробен живот и че има Бог.

— През месец май ще съборят къщата, — обажда се някой зад мене. — Сега никой не живее там. — Бакалинът го казва, застанал на улицата пред дюкяна си.

Гледам към къщата и ми се струва, че Ана-Клара стои до мене; тя ме улавя за ръката и ми казва с приятния си глас алто: „Е, ще дойдеш ли, Монпти?“

* * *

Иври — Бисерът.

До там се отива с осемдесет и седем.

Трамваят трака отвъд укрепленията. Грозно, неприветливо предградие. Близо до гробищата един ресторант на открито, с дълги дървени пейки. Мъже и жени в траурни дрехи седят там, ядат пържени картофи и пият с тях червено вино. Една жена е отхвърлила назад черния си воал, носът й лъщи, тя яде; очите й са тъжни. Червено вино е разлято по масата.

Навън мирише на богородички.

— Един франк китката.

В ляво е жилището на гробаря.

— Госпожица Ана-Клара Жувен.

— Кога умря тя?

— На двадесет и девети март.

Той наднича в една голяма книга. Ана-Клара е станала един номер в голямата книга. Служещият носи мръсна яка. Един ден и той ще бъде вписан в книгата.

Пето поделение, седемнадесети ред, тридесет и осми гроб.

— Благодаря.

Тръгвам по алеята с надгробни камъни. Мавзолеи, паметници, цветни лехи, върби. Гробовете са строго отделени един от друг, оградени с бели и сребърни огради; приличат на клетки. Тук-таме окачена някоя мраморна табличка:

„За рождения й ден.“

„За коледен подарък.“

Намирам гроба й. Жълтата глинеста почва е отъпкана съвсем гладко. Може да е валяло дъжд. Два отпечатъка от стъпки върху гроба. Някой е стъпил върху него, да стигне по-скоро до гроба на някой свой скъп покойник.

Някакъв чудноват наглед бръмбар отлита от него изпод краката ми.

„Тук почива Ана-Клара Жувен. Почина на тридесет и три години.“

Слънцето грее, а една дълга гъсеница сякаш свири на хармоника с тялото си, като се движи по буците към каменния кръст. Високо по небето бръмчи самолет.

Ковчегът лежи на седем педи под земята.

Няма цветя по гроба й. Усеща се миризма на изгорено; някой гори повехнали венци някъде в гробищата, а вятърът донася тука особената миризма.

Спомням си за друг пролетен следобед.

— Отивам само да си купя цигари, Ана-Клара. Веднага се връщам.

— Аз мога да ти ги купя. Ще отида. Искаш ли?

— Не. Чакай ме тука.

Връщам се, изкачвам се по стълбите през три стъпала наведнъж, влизам в стаята. Ана-Клара лежи на леглото, блузата й разкопчана, русата й коса разчорлена; виждам голите й гърди да се белеят.

— Какво има? Да не ти е лошо?

Тя не се мърда.

— Ана-Клара!

Разтърсвам я. Тя пак не се мърда.

За миг стигам до вратата.

— Монпти!

Обръщам се. Тя седи на леглото леко усмихната.

— Какво те прихвана?

— Исках да знам, дали ще те заболи, ако умра внезапно…

Да, боли, Ана-Клара… Страшно много боли, Ана-Клара… не мога да го понасям…

Една стара жена носи вода от чешмата на гробищата с вехта кутия от какао, да полее един гроб. Пристъпва внимателно, да не разлее нито една капка.

Изведнъж слънцето се скрива, студен ветрец задухва по надгробните камъни. Започва да ръми дъжд.

Мъж и жена се отдалечават от един гроб. Тя го прегръща с ръка:

— Монпти, не бива да плачеш!

Тя му казва „Монпти.“

Оставам сам. Сега няма кой да ме види. Коленича пред гроба й: „Отче наш, който се на небето, да се свети името ти, да бъде волята ти…“

Ако се върна пеша, със спестените пари ще мога да запаля една свещ в църквата Божирар.

Глава XXXIX

— Моля ви се, повикайте госпожица Люсиен Ребу да слезе за един момент.

— Кой иска да говори с нея?

— Един приятел.

Вратарката влиза в двора и вика нагоре:

— Госпожица Ребу! Викат ви долу. Един приятел.

Тя се връща.

— Моля, качете се горе. Госпожицата ви чака. Шести етаж, първата врата в ляво.

Разнебитени стълби. Мирише толкова чудно на петрол. На шестия етаж е застанала втората Ана-Клара, живата, и гледа надолу по стълбите.

Цялата работа е истинска лудост.

— Вие ли искате да говорите с мене, господине?

И гласът е същия.

— Да.

— Не разбирам. Казаха ми, един приятел…

— Да.

— Но аз не ви познавам… тоест… чакайте… толкова е чудно… какво обичате?

— Исках да ви видя.

— Мене? Защо?

— Не знам.

— Това е много чудно, господине. Аз не търся запознанства от този род… Аз живея сама… Не знам какво ще си помислят хората за мене сега…

Тя не го казва с тон на изпъждане, а тихо и нежно, сякаш знае колко силна болка ми причинява.

Сама… И тя живее сама.

— … и би било безполезно.

— Разбира се… би било безполезно. Извинявайте.

Обръщам се и си тръгвам надолу по стълбите.

Още я чувам да казва на себе си:

— Чудно нещо.

Спирам се на ъгъла на тясната уличка и поглеждам назад към старата къща. Шестият етаж е таванския.

На един тавански прозорец госпожица Люсиен Ребу стои неподвижна, наблюдава ме.

В дясната страна на прозореца е окачена клетка с птичка, от лявата страна има саксия с цвете; вечните спътници на момичетата, които сами си изкарват препитанието; онези френски девойки, които се борят да се запазят добродетелни; които са сгодени, може би, за петима мъже в едно и също време, но не са метреси на никого.

Прости ми, Ана-Клара, че още те търся. Само от време на време, в момент на отчаяние, в мене оживява ужасното съзнание, че те няма вече.

Ана-Клара, сега аз се връщам към живота и ще изкупя и за тебе.

Госпожица Люсиен Ребу се навежда към клетката и милва някаква невидима птичка.

Запътвам се пеша по посока на хотел Ривиера.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.